296 GUNNAR ANDERSSON. 
Men då jag bör fatta mig kort, vill jag nu lämna denna del af ämnet, 
i hopp att åtminstone flertalet af herrarne äro ense med mig i den 
uppfattningen, att redan de anförda skälen äro tillräckligt vägande, för 
att vi må göra det jämförelsevis lilla ekonomiska offer, som fordras. 
I dess ställe vill jag öfvergå till en öfversiktlig redogörelse för 
hvilka typer af skogen, som på lämpligt sätt och i nödig omfattning i 
normala bestånd böra skyddas. Däremot torde denna korta stund knap- 
past vara ägnad att föreslå bestämda platser och områden, som borde 
utväljas. Under den de senaste månaderna pågående diskussionen om 
naturskyddet ha flera förträffliga förslag i detta afseende framställts af 
Conwentz, Sernander o. a., på hvilka man otvifvelaktigt i ett mera fram- 
skridet stadium af frågans behandling bör taga fasta. Nu gäller det 
blott de allmänna ledande synpunkterna. 
1. Fjällskogarne torde tillhöra dem bland skogstyperna, där den 
praktiska skogshushållningen för bedömande af den naturliga föryng- 
ringens omfattning m. fl. förhållanden skulle ha mest nytta af väl valda 
reservationer. Beträffande dem möta inga oöfvervinneliga ekonomiska 
hinder, att de göras ganska stora. I Lappland ha vi ännu vidsträckta oaf- 
vittrade marker, där såväl björkregionens som barrskogsregionens skogs- 
typer kunna ingå i en dylik reservation. (Jfr fig. 1.) Den rena skogssynpunk- 
ten kombineras här med andra närstående önskemål, nämligen att bereda 
ett skyddadt tillhåll för några af våra större däggdjur, särskildt björnen, 
samt bevara ett stort vattenfall orördt till glädje för naturvännerna. Man 
har också redan pekat på trakten kring Stora Sjöfallet som det rätta om- 
rådet. Då jag dess värre ännu icke haft tillfälle besöka trakten, vill jag ej 
definitivt yttra mig härom. Att förslaget är värdt beaktande synes visst. 
Det var »riksparker>» af detta slag, som föresväfvade Adolf Nordenskiöld, 
då han väl för första gången i vårt land i minnesskriften öfver Per Brahe 
framkastade ett förslag i nu ifrågavarande riktning. I detta som i så 
många andra afseenden var han före sin tid. 
2. Typiska svenska barrskogar, d. v. s. sådana som lefva 
under de klimatiska förhållanden, att de nå full och normal utveckling. 
De nordsvenska kronoparkerna såväl i Lappland som sydligare ge rika 
tillfällen att utvälja halfstora till smärre områden, där tallen och granen 
hvar för sig eller bägge förekomma i för olika mark typiska bestånd 
(jfr fig. 2); med dessa följa lätt nog goda exempel på myrar, bäcksträn- 
dernas intressanta skogstyper m. m. Af ej ringa vikt är, att ett par dy- 
lika reservationer skapas äfven i de egentliga kusttrakterna, där redan i 
våra dagar »urskogsbestånd» torde vara särdeles svåra att uppleta. — 
Inom södra Sverige torde det ock vara af stor vikt att lämpliga bestånd, 
låt vara af rätt ringa omfattning, skyddas. Jag behöfver blott hänvisa till 
