DISKUSSION; 319 
de få vara med vid slutet, nämligen vid försäljningen. Att detta skulle anses 
vara så enformigt som talaren framhöll kan jag icke inse. Jag känner icke 
till något annat revir i Sverige, där samtliga dessa saker förekomma i så 
stor utsträckning, som i Ombergs revir och hvarest vid undervisningen kan 
demonstreras lika godt resultat såväl i forstligt som i ekonomiskt hänseende. 
Beträffande sedermera en annan sak, som här framhållits, nämligen faran 
af en kasernering, så får jag nämna, att jag icke funnit någon sådan före- 
ligga för en tid af ett år. De unga eleverna måste bibringas ordning, hvadan 
vid en kasernering måste upprättas bestämdt arbetsprogram, äfvensom be- 
stämmelser för måltider, hvilotider ja till och med  förströelser eller när de 
äga rättighet samlas till festligt samkväm. Sådana bestämmelser kunna vara 
bra under ett år, men med den erfarenhet jag härvid vunnit, måste jag med 
bestämdhet protestera mot en längre tids kasernering såsom förslagsställaren 
tänkt sig. Vi få således icke taga exempel från en ettårig kasernering, utan 
vi få tänka på hvad en dylik under tre år kan medföra, icke måhända för 
moralen, utan fastmer för karaktären och för elevernas utbildande till själf- 
ständiga män. Om det nu således icke visat sig några missförhållanden så- 
som en följd af kaserneringen vid skogsskolan, så kan man dock däraf icke 
hämta något stöd för att man äfven under de båda öfriga åren bör införa 
en dylik reglementering för eleverna. 
Lektor Nilsson: Herr ordförande, mina herrar! Den fråga, som här 
blifvit bragt på tal, nämligen om lämpligaste platsen för skogsinstitutet, är 
utan tvifvel en af de för vårt lands skogshushållning viktigaste frågor, i hvilka 
väl antagligen ett beslut kommer att fattas inom den närmaste framtiden, och 
jag måste erkänna, att jag är inledaren mycket tacksam för, att han bragt 
frågan på tal. Det lider nämligen intet tvifvel om, att detta är en fråga, 
som behöfver grundligt utredas, innan något beslut blir fattadt. Det heter 
ju, att man skall pröfva allt och behålla det bästa, och detta gäller särskildt 
beträffande denna fråga, ty det är i alla fall skogsinstitutet, som i stort sedt 
bestämmer den riktning, i hvilken skogshushållningen i vårt land kommer att 
utvecklas. Denna utveckling kan ske hastigare eller långsammare på grund 
af yttre omständigheter och den kan under någon tid af yttre omständigheter 
bringas i annan riktning, men i stort sedt blir det nog utbildningen vid 
skogsinstitutet, som blir bestämmande för utvecklingen i detta hänseende, ty 
framtiden hörer ungdomen till. Man kan naturligtvis vid bedömandet af 
denna fråga hämta upplysning af erfarenheten från utlandet. Hvad denna 
erfarenhet beträffar, så vill jag icke nu närmare ingå därpå utan endast fram- 
hålla, att det på flera ställen i utlandet, i likhet med i Stockholm, finnes ett 
fristående institut. Jag vill i detta hänseende erinra om Eberswalde, Miänden 
och Tharand. Å andra ställen däremot är den högre skogsundervisningen 
förenad med landtbrukshögskola. Jag vill därvidlag erinra om Köpenhamn 
och om Wien. På andra håll återigen är den högre skogsundervisningen 
antingen förenad med teknisk högskola, t. ex. i Zärich, eller ock förlagd till 
universitetet, såsom i Minchen, Tiibingen och Giessen. Om man nu frågar, 
hvad som är det gemensamma för alla dessa anstalter, så kommer man till 
den slutsatsen, att det gemensamma är, att de antingen ligga i kulturcentra 
—  universitetsstäder — eller också i närheten af kulturcentra med lätta 
kommunikationsförbindelser med dessa. I utlandet anses nog denna fråga 
vara utdebatterad, och man har där kommit till det resultatet, att det icke 
