420 UNO WALLMO. 
tär. I blädnings- eller gruppskogen har han funnit sina önskemål för- 
verkligade till ideell grad, ty denna beståndsform är motståndsduglig 
och själfständig, medgifver en mera individualiserande skötsel samt 
frikallar skogshushållaren från en mängd hänsyn, som eljest verka häm- 
mande på hans afsikter. Denna beståndstyp kännetecknas af, att stam- 
mar af samma ålder och storlek ingenstädes förefinnas i större, samman- 
hängande bestånd, utan på sin höjd endast inom helt små och reguljära 
ytor (grupper), som på alla sidor omgifvas af liknande små skogshult af 
växlande ålder och höjd.» 
Af ofvan citerade framgår således, att Barth funnit sig föranlåten 
att acceptera blädningsbehandling för granskog, och har han med an- 
ledning däraf framlagt ett teoretiskt förslag, hur granskog i olika åldrar 
skall skötas. Jag säger ett teoretiskt förslag, ty af afhandlingen i fråga 
framgår, att Barth ej ännu tillämpat sin teori i praktiken. 
Men då man emellertid, vare sig man står på deras sida, som 
anse stormen som orsak till grantorkan, eller på deras, som hålla före, 
att insekterna orsaka densamma, icke kan annat än lyckönska Barth 
att hafva accepterat blädningsbehandling för granskog såsom enda 
medlet att åstadkomma ett mot yttre företeelser härdigt trädslag, så 
får man dock icke insöfva sig i den tanken, att allting är därmed väl 
beställdt. Vi hafva ännu icke hunnit förskaffa oss genom blädning 
härdade bestånd, och till dess detta sker, fortsätter grantorkan alltjämt, 
och stora offer bringas åt densamma. Men häraf följer äfven, att det 
är af vikt att söka för sig klargöra närmaste orsaken till grantorkan, 
d. v. s., om det är stormen eller insekterna, som äro skulden till den- 
samma. Jag har ägnat frågan ett femtonårigt oafbrutet studium samt 
under denna tid haft till mitt förfogande i och för iakttagelser tusentals 
hektar ren granskog från 200 års ålder och därunder i likåldriga be- 
stånd. Och för dessa granskogar har jag användt såväl kalhuggning 
som blädning, denna senare i regel dock endast i 80- 100-åriga bestånd 
och därunder. Några absoluta bevis rörande orsaken till grantorkan gör 
jag icke anspråk på att kunna framlägga, men jag vill i stället omtala 
några rön, som jag gjort, och hvaraf logiska slutsatser kunna dragas. 
Under normala år är grantorkan konstant, det vill med andra ord 
säga, att man från det ena året till det andra kan å en skog, som man 
känner, förutsäga, hur många och hur stora grupper, grantorkan skall 
komma att omfatta. Man kan således det ena året numrera torrgran- 
grupperna i en skog samt det följande året återfinna sina nummer i 
omedelbar närhet af föregående årets. Detta tyder mera på, att det är 
insekterna och icke stormen, som orsaka grantorkan. Insekterna hålla 
sig nämligen i det närmaste på samma plats från det ena året till det 
andra, medan stormen, som bekant, är oberäknelig i sitt uppträdande. 
