OM GRANTORKA. 427 
När man i ett granbestånd öppnar ett kalhygge samt låter kolved 
eller toppar få kvarligga därstädes öfver sommaren som lämpligt kläck- 
ningsmaterial för insekterna, så torkar följande år i regel någon del af 
hyggets kant, men icke så sällan inträffar det, att hyggeskanten står 
frisk och orörd, men att däremot en större eller mindre grupp granar 
torka Zaar beståndet, några tjogtal meter från hyggeskanten. Och vid 
genomblädning af ett granbestånd får man ofta se exempel på, att gran- 
torkan uppträder, icke i den del af beståndet, som är genomblädadt, 
utan i det framför liggande, orörda partiet af beståndet. Allt detta 
synes tyda på, att grantorkan är beroende af, hvar insektssvärmen be- 
hagar slå till, och icke af, hvar stormen färdas fram. 
Jag har i Norrland mången gång sett exempel på, hur af ett dimen- 
sionsblädadt bestånd blott en del för året torkat, hvilken del haft skarpt 
begränsade sidor. Nu frågas: hvarför torkar icke hela detta alltför hårdt 
blädade bestånd på en gång? Det är ju lika hårdt blädadt öfverallt. 
Stormarne hafva farit fram öfver hela beståndet, men ändå: blott en 
del däraf torkar årligen. Svaret ligger väl däruti, att insekterna ej 
hinna sköfla mer än en viss del om året. En annan del taga de föl- 
jande år, och så undan för undan. 
Man säger, att träden genom stormens framfart blifva rotryckta 
och delar af rötternas fina sugtrådar afslitna, hvarigenom safningen 
upphör och träden blifva lätt byte för insekterna. Det är hvirfvelstormen, 
säger man, som här och hvar störtar ned i skogen och rotrycker en 
grupp granar. Men då frågas: hvarför ser man aldrig märken till vindens 
framfart i dessa torkade grupper? Några träd borde stå lutande, andra 
träd vara afbrutna, återigen andra kullstjälpta 0. s. v., men så är aldrig 
fallet, utan den torkade gruppen står där för ögat helt och hållet orubbad 
af stormen! Och är det dessutom verkligen förhållandet, att granen 
är ett så ömtåligt trädslag, att om några af dess sugrötter blifva för- 
störda, trädet då är dömdt till omedelbar undergång? Jag svarar härpå, 
attidettarstiidesimot erfarenheten.” Granen. ar I vissa alseendensett 
långt ifrån ömtåligt trädslag utan tvärtom ett mycket seglifvadt sådant. 
Den kan liksom eken och tallen och alla andra trädslag fortlefva många 
år framåt, fastän stor del af dess rotsystem är uppruttnadt och likaså 
all stamveden högt uppåt stammen med undantag af ett tunt skal 
närmast barken. Men om trädets rotpartier (med sugrötter) samt stam- 
mens inre delar äro i afsevärd grad förstörda af röta, så är väl trädet 
försvagadt i ännu högre grad, än om stormen gått fram öfver detsamma, 
men lämnat det för ögat orubbadt på dess plats. Då frågas: hvarför 
angriper och förstör icke insekten alla dessa dödssjuka (innanruttna) 
träd i våra granskogar? Hvarför lämnas dessa träd orörda att fortlefva 
tio- och tjugutal år framåt, ända tills yxan eller stormen fäller dem? 
