OM GRANTORKA. 429 
alltför fåtaliga, så öfvergifva de trädet i fråga, sedan åtskilliga af dem 
dränkt sig i den utflytande kådan, och de förmärkt, att de dezna gång 
icke förmå döda trädet. Den ströfvande skogsmannen kan ofta få se, 
hur en eller ett par stora lifskraftiga granar med centimetersbreda års- 
ringar och yfvig krona plötsligt uttorka invid den kolbotten, på hvilken 
under ett föregående år kolats en mila. Orsaken? Jo, i den till kol- 
botten i fråga under höstens lopp inkörda kolveden funnos tusentals 
barkborrar i mer eller mindre utveckladt stadium. Utvecklingen afslu- 
tas i kolveden, innan milan risas och stybbas, och så har man en svärm 
barkborrar på platsen. Dessa störta sig öfver närmast till hands stå- 
ende gran och döda den, hur lifskraftig den än må vara, eller med hur 
breda årsringar den än ma vara försedd. 
Den som vistats i skog och mark har nog mången gång aktgifvit 
på hackspettens vana att å en synbarligen fullt frisk gran göra skarpa 
inhack med sin hvassa näbb rundt trädet, hvilka inhack i trädets bark 
för ögat te sig som parallella ringar, den ena öfver den andra på en 
fågellängds afstånd från hvarandra. Inga insekter finnas i trädet i fråga, 
men likaväl nedlägger hackspetten så mycket arbete på att sönderhacka 
detsamma. Hvad är meningen härmed? Jag vet det icke, men jag 
har trott mig kunna göra det antagandet, att han utför arbetet i beräkning 
att ditlocka insekter, enär hans jaktmark börjar bli mager, d. v. s. lida 
brist på af insekter angripna träd. Att trädet mattas af hackspettens 
angrepp är otvifvelaktigt och att det därför kan blifva tjänligt för upp- 
ammande af en insektssvärm, är sannolikt. Hackspetten, som i vanliga 
fall är vår bäste vän beträffande utrotandet af barkborrar, kan således 
understundom i välment nit göra oss otjänster. Ty sedan en insekts- 
svärm uppammats i ett sjukt träd, så störtar den sig på den närstående 
friska skogen och fortsätter angreppen på eller i närheten af platsen 
för sin tillkomst, ända tills svärmen antingen dukar under genom någon 
naturföreteelse eller finner skogen så olämplig, att densamma beger sig 
i väg till annan bättre lekplats. Ett litet bevis härpå kan man lätt 
förskaffa sig genom att i ett synbarligen friskt granbestånd fälla ett 
eller par träd samt låta dem förblifva liggande i barken. Efter någon 
tid hafva insekterna letat rätt på dessa träd, notabene om några in- 
sekter finnas i närheten, samt börjat sitt kärleksarbete att föda barn till 
världen och skaffa dessa föda. Men det eller de kullfällda träden blifva 
snart nog alltför torra och således otjänliga för insekternas vidare uppe- 
hälle, hvadan för dem återstår att antingen kasta sig på den närstående 
gröna skogen eller begifva sig från platsen. I många fall välja de det 
första alternativet, och man skall således få se, hur någon eller några 
granar intill det fällda trädet ett kommande år i sin tur angripes och 
dödas af insekterna. Men, om de finna skogen alltför otjänlig, så upp- 
