430 UNO WALLMO. 
repa de vanligen icke anfallet till ett kommande år, utan försvinna då 
alldeles från platsen i fråga lika obemärkt, som de kommit. 
I samband härmed kan nämnas ett rön, som jag gjort vid bläd- 
ning i rena granbestånd af större utsträckning och under de fall, att 
kolveden blifvit kvarliggande i skogen under sommaren. Insekterna slå 
sig naturligtvis helst på den färska, nyfällda kolveden, och genom att 
årligen fälla kolved i beståndet i fråga, så förskaffas åt insekterna från år 
till år tjänliga äggläggningsplatser. Men efter flera eller färre års förlopp 
är hela beståndet genomblädadt, och därpå följande sommar finnas 
således inga toppar eller kolvedsträd, tjänliga för insekterna, kvar i 
beståndet. Om man då uraktlåter att genom särskildt fällda s. k. fång- 
träd insamla insekterna och förgöra dem, så kan man i många fall vara 
förvissad om, att den i beståndet förefintliga insektssvärmen kastar sig 
på någon del af den friska, rotstående skogen samt på densamma börjar 
sitt förstörelsearbete. 
Det finnes åtskilliga mänskliga ögonvittnen till, hur barkborrarne 
förhålla sig just vid svärmningstillfället, och berättelserna därom äro i 
sak samstämmiga. Den första svärmningen sker i allmänhet, här i 
mellersta Sverige, under den första hälften af juni månad. Är insekts- 
svärmen mycket stor, så tyckes den ganska kritiklöst kasta sig öfver 
första bästa skogsgrupp, den kommer öfver (om nämligen icke nyligen 
fälld skog finnes att tillgå, ty sådan är naturligen mest Dbegärlig). 
Därför får man också ofta se, att svärmen, som väl börjar sin lek ofvan 
trädens krontak, kastar sig öfver just de största och vackraste träden i 
beståndet, hvilka med sina kronor nå öfver de andra träden och således 
först bli föremål för insekternas uppmärksamhet. När svärmen seder- 
mera kommit ned bland träden, flyga insekterna fram och åter samt 
slå mot stammarne, >»så att det smattrar, som om hagel slungades mot 
desamma». Insekterna slå äfven till på de händelsevis närvarande 
människorna. Sitt arbete på träden börja de ögonblickligen. De springa 
upp och ned på stammarne »som myrorna en solskensdag på en björk». 
Inom några timmar är trädets bark genomstungen med tusentals hål, 
och dess undergång gifven. Angreppet tyckes i allmänhet taga sin 
början tätt under kronan samt sedan sträcka sig allt längre nedåt stam- 
men, ty i den ordningen lossar oftast barken och faller af från stammen. 
Men på tal härom kan framhållas, att det icke synes vara fel på 
trädets sugrötter vid tidpunkten för insekternas angrepp å detsamma. 
Ty äfven sedan trädets bastlager blifvit alldeles förstördt och all saf 
ning därstädes upphört, så förmår trädet, tack vare genom kraftiga 
sugrötter magasinerad kraft, uppehålla lifvet i veckor framåt, hvilket 
synes: genom bladkronans fortfarande gröna och lifskraftiga utseende, 
äfven sedan barken lossat och fallit af. Om man däremot skulle antaga, 
