OM GRANTORKA. 431 
att sugrötterna före insekternas angrepp voro helt eller delvis genom 
stormens inverkan förstörda, så borde detta ovillkorligen i någon mån 
afspegla sig på barrens färg. Men detta är aldrig eller åtminstone 
ytterst sällan händelsen med de rotstående träd, som dödas af bark- 
borrar. Och, för att fortgå i det logiska resonemanget, hvarför ser 
man så ytterst sällan i våra granskogar exempel på, att äfven efter 
starka stormar trädets sugrötter till den grad förstöras, att kronans 
barr vissna och dö, med mindre än att barkborrar angripa trädet och 
döda detsamma! 
Några skogsmän antaga, att hvarandra närstående träds rötter i ett 
granbestånd hafva ett så intimt samband med hvarandra, att icke en 
uthuggning (blädning) kan med fördel äga rum i beståndet, utan att de 
kvarstående träden däraf mattas, blifva mottagliga för insekternas angrepp 
samt slutligen dödas. Men om detta antagande vore sant, så uppstår 
osökt den frågan, hvarför icke vid öppnandet af ett kalhygge midt uti 
ett granbestånd alla träd, som stå i kanten af hygget, och hvilkas 
rötter således haft »intimt samband» med de afverkade trädens rötter, 
genast gå sin undergång till mötes utan endast en grupp af dem i eller 
invid den kant af hygget, där insekterna behaga slå till; hvaremot 
öfriga kanter af hygget kunna fortlefva och blomstra många, många år 
framåt, ända tills stormen eller yxan kullvräker dem. Detta antagande 
om det intima sambandet mellan trädens rötter, som icke ostraffadt får 
rubbas, är och blir således endast ett antagande utan någon sannolik- 
hetsgrund för sig, och själf har jag aldrig sett något exempel, som talar 
för saken, fastän jag blädat i en stor myckenhet granbestånd af skillda 
typer. Men hvad jag sett, det är, att om jag vid blädning i ett gran- 
bestånd är i tillfälle att genast i kastved upphugga efter timret kvar- 
blifvande toppar samt andra, mindre träd, som vid blädningen stämplas 
att borttagas, så att icke några för insekternas äggläggning tjänliga 
stammar blifva öfver sommaren kvarliggande i skogen, så kan jag utan 
minsta risk blädningsbehandla äfven ganska gamla och såsom farliga 
ansedda granbestånd, om notabene huggningen göres försiktigt, så att 
blott '/s, högst !/, af beståndets virkesmassa tages åt gången. Men 
om jag däremot nödgas hafva oupphuggna stammar kvarliggande i 
skogen öfver sommaren, såsom t. ex. i kolningsdistrikten eller i Norrland, 
så måste, som ofvan påpekats, nödiga försiktighetsmått vidtagas för att 
icke »grantorkan» skall uppträda och härja beståndet. 
Ett träd, vare sig tall eller gran, som varit hårdt undertryckt eller 
hårdt beskuggadt men alltför plötsligt friställes, blir a//Zid sjukt ett eller 
flere år framåt och kan till och med dö af det kraftiga ingreppet i dess 
föregående lefnadsvanor. Därför kan man äfven tänka sig, att ett gran- 
bestånd, äfven om det blädas försiktigt, ofta blir försvagadt beträffande 
