432 UNO WALLMO. 
sin tillväxt året närmast efter huggningen i detsamma. Och i alla 
händelser kan man iakttaga, att den djupgröna färg, som ett granbe- 
stånd 6ör innehafva för att kunna växa kraftigt och normalt, och hvilken 
djupgröna färg därför alltid saknas i våra gängliga alltför tätt upp- 
växande granskogar, oftast inträffar först 2:a, 3:e eller 4:e året efter 
det blädningen försiggått i beståndet. Och tills denna djupgröna färg 
hos kronorna inträdt, kan man väl säga, att beståndet ej är fullt friskt. 
Men äfven såsom icke fullt friskt kunde beståndet såsom sådant ändå 
fortlefva och tillväxa kanske hundratals år framåt, om icke insekterna 
funnos. Därför kan ej heller en försiktigt utförd blädning i ett tills nu 
orördt och därför ofta gängligt bestånd i och för sig betraktas såsom 
farlig afverkningsmetod med hänsyn till beståndets existens, ty äfven 
om beståndet i fråga skulle genom huggningen mattas för ett eller par 
år framåt, så blir detta endast ett akut sjukdomsfall, som läker sig 
själft, blott att icke, som läkaren säger, komplikationer tillstöta. En af 
de farligaste komplikationerna i detta fall är just barkborren. Och när 
så barkborren, sedan densamma lockats till beståndet genom där kvar- 
liggande obarkade stammar, kanske slutligen angriper och dödar be- 
ståndet själft, så säger den i sin slutledning alltför hastige bedömaren: 
nu har detta bestånd dödats genom »>»trädens friställning» eller genom 
deras >»rotryckning>» eller genom »den afbrutna rendez-vous'n mellan 
trädens rötter». 
Från de sista årens stora grantorka finnes det ett exempel i 
stort, som kanske kan komma att sprida ett klart ljus i den inveck- 
lade frågan, huruvida stormen eller insekterna orsaka grantorkan. Alla 
minnas vi 1001 års torra och heta sommar, och hur insekter af alla 
slag under den sommaren i otrolig myckenhet förökade sig. Så ock 
granbarkborren. Många och stora svärmar af densamma bildades, och 
grantorkan blef allmän och svår det året. (Härvidlag inbegriper jag 
icke de enstaka träd eller smärre grupper, som rent af torkade bort 
sagda år, hvilket för öfrigt hände icke blott med granen utan äfven 
med tall och björk). Så kom 1902 med kall och regnig sommar. Nu 
tänkte mången, att grantorkan skulle minskas. Men nej, den blef lika 
svår, om icke värre än föregående år. Orsaken härtill låg naturligen 
uti de ofantliga insektssvärmar, som utbildats föregående år och hvilka 
fortfarande arbetade och förökade sig. Ja, det inträffade, att till och 
med tallbarkborren, som eljest alltid endast huserar i fälld skog, blef 
så öfvertalig, att han måste kasta sig på den rotstående tallskogen, 
hvilket ju är något enastående. Således kunde man mångenstädes få 
se grupper af tre, fyra tallar angripas och dödas af barkborrar. Men 
under sådana förhållanden hade man skäl att vänta, att äfven år 1903 
skulle få att uppvisa grantorka i stor utsträckning. Af detta blef emel- 
