440 JOHN LINDNER. 
genom tarsens baksida vidare upp utefter benet så långt som den kvar- 
sittande benpipan räcker. Dessa trådar skola nå utanför fotsulan några 
centimeter längre än kroppens längd. Äro benpiporna sönderskjutna 
eller afbrutna, lagas de, såsom förut nämnts, med träpinnar. De omviras 
tillika med järntrådarna stadigt med blånor till samma tjocklek, som 
de förutvarande musklerna haft. 
Särskild omsorg fordrar förfärdigandet af kroppen, hvartill använ- 
des för mindre fåglar blånor eller ännu bättre pressad torf eller ock 
kork, för större fåglar träull eller mjukt hö med ett yttre lager af blå- 
nor. Bomull är oanvändbar, emedan man ej kan sticka järntrådarna 
därigenom. Kroppen viras med snören och trådar hård och fast af 
samma längd och fason som den naturliga, men något fylligare och 
med betydligt mera böjd rygg. Vid måttagningarna begagnas krum- 
cirkel och måttband. Alla den naturliga kroppens upphöjningar och 
fördjupningar böra efterliknas. De förstnämnda kunna göras lösa för 
sig och sedan fastsättas; de senare erhållas bäst genom att kroppen 
genomsys med nål och tråd.' När nu kroppen är färdig, anbringas 
den i fågelskinnet redan fastsatta halsen på sin plats och järntråden 
trädes tvärs igenom kroppen och fastnitas. Vidare öfverdrages kroppen 
med skinnet, och man tillser, att allt kommer på sin rätta plats, och 
att skinnets rygg kommer midt öfver kroppens rygg. Det mot skin- 
nets öppning motsatta benet anbringas nästan vinkelrätt mot krop- 
pens sida, långt framåt och uppåt, icke bak i gumpen, utan vanligen 
nästan midt på kroppssidan. Det riktiga stället, hvilket ju varierar 
hos olika fågelarter, erhålles genom jämförelse med den naturliga 
kroppen. Järntråden föres medelst skrufningar rätt igenom kroppen 
och nitas i öppningen. På samma sätt förfares med det andra benet, 
men tråden måste trädas ut genom skinnet och nitas under vingen. 
Benen böjas samman till deras ungefärliga blifvande ställning. Här- 
efter instoppas bomullstussar på sådana ställen, där fyllning behöfves, 
t. ex. vid kräftrakten och stjärtroten, hvarefter skinnet igensys med 
stygn inifrån och utåt. Nu är bäst att placera fågeln på en pinne 
eller träklots, hvarvid fottrådarna trädas genom borrade hål, hvilka icke 
få vara för vida, utan noga afpassade efter trådarna, eljest sitter fågeln 
ostadigt och vickar fram och tillbaka. Trådarna nitas fast i postamen- 
tet. Pinnen bör vara grof.” Stjärten uppehålles genom och får hvila 
! Fågelkropparna kunna vara mycket olika till formen. Hus åtskilliga vadare är 
den från sidorna hoptryckt, under det att den hos simfåglar är uppifrån och nedåt platt- 
tryckt, eller nästan klotrund såsom hos göken och nattskärran. 
> En stor roffågel t. ex. kan vara väl stoppad i öfrigt, men det gör ett dåligt in- 
tryck för ögat, om han sitter på en fingerstjock pinne, då det i stället bort vara en grof gren. 
