458 GUNNAR ANDERSSON. 
I. Svamprötternas natur och förekomstsätt. 
Redan i midten af förra århundradet hade man iakttagit, att i 
rotens barkceller hos många högre växter regelbundet funnos svamp- 
hyfer,' ofta i riklig mängd, och i början af 1880-talet visade italienaren 
Gibelli” och andra att de fina sugrötterna hos boken, äkta kastanjen 
och flera andra skogsträd voro öfverdragna med en tät svampmantel, 
liksom en finger som täckes af en handsktuta, och att från denna tal- 
rika trådar sträcka sig såväl ut i den omgifvande jorden som in i 
rotens bark. Men att, som Möller säger, Frank (18853 och följ. år) icke 
desto mindre i det allmänna medvetandet har äran af att först ha gjort 
denna sak bekant, beror dels på att han skref på ett lättare tillgängligt 
kulturspråk, dels på att han gaf sin framställning en form, som var ägnad 
att väcka uppseende och dels på den viktigare förtjänsten, att han lade 
hufvudvikten på den: biologiska sidan af saken, på dennas antagna 
betydelse för trädens näring. De resultat hans och hans efterföljares 
iakttagelser lämnat äro i korthet följande. 
Hos ett mycket stort antal såväl träd som buskar, ris och örter, 
uppträder kring de unga rötterna, som då icke äga några rothår, den 
nyss omtalade svamphyfmanteln. Men svampens förekomstsätt är 
ingalunda alltid det nu nämnda, utan mången gång s. a. s. gömmer 
den sig i rotcellernas inre eller mellan dem, medan man förgäfves söker 
några svamphyfer på rotens utsida. En närmare undersökning har 
lärt, att vi i denna yttre och inre mykorrhiza (svamprot) helt sä- 
kert ha fysiologiskt högst olikartadt anordnadt samlif (symbios) mellan 
svampar och högre växter. 
Den yttre svampmanteln (den ektotrofa mykorrhizan) finnes hos en 
mycket stor del af våra skogsträd, nämligen gran, silfvergran, tall, 
lärk, bok, annbok, lind, ek, björk m. fl., men mera sällan hos 
örtartade växter. Den består i en ombildning af rotgrenarnes sug- 
rötter till hvad vi kalla en svamprot, hvilken till sina fysiologiska 
egenskaper utgör ett mellanting mellan svampen och roten. Sidorötterna 
blifva korta och tjocka, tätt omslutna af svampmanteln, som alldeles 
! Som allbekant torde vara, bestå de delar af svamparne, som i växtens lif motsvara 
de högre växternas rötter, stamsystem och blad, af små mikroskopiskt fina celltrådar, 
s. k. tyvfer, hvilka genomväfva jorden, där de ofta kunna iakttagas tätt samlade som ett 
hvitaktigt »mögel», ett mycelium. De äga förmågan att upplösa och i sig upptaga markens 
multnande organiska ämnen. Först då svampen skall förökas utväxa de fruktkroppar, vi i 
dagligt tal äro vana att kalla svampar. 
? I denna populära andra hands framställning torde det knappast vara nödigt att 
citera speciallitteraturen i ämnet. En ypperlig öfversikt af denna intill år 1892 finnes i 
Sarauws arbete: Rodsymbiose og Mycorrhizer serlig hos Skovtr&eerne (Bot. Tidskr. Bd. 18), 
och den senare litteraturen citeras mestadels i Millers tvänne nämnda arbeten. 
