462 GUNNAR ANDERSSON. 
höfliga kväfvet. Det var därför intet absolut nytt, då Frank antog, 
att de i de endotrofa svamprötterna inneslutna svampmycelierna ägde 
förmåga att assimilera luftens fria kväfve på samma sätt som de nyss- 
nämnda bakterierna, medan rötterna hos de med sådana svamprötter 
försedda träden sedermera »åto upp» de bortdöende svampmassorna 
i cellernas inre och därigenom vunno sitt kväfveförråd. 
Om de nu i sina hufvuddrag framlagda teorierna är det som stri- 
den under det senaste tiotalet år stått. Det må ej fördöljas, att fram- 
stående röster ej saknats, som mer eller mindre fullständigt förnekat 
riktigheten af Franks uppfattning och som ansett hela svamprotbild- 
ningen såsom ett mer eller mindre betydelselöst och tillfälligt inne- 
boende af svamparne hos rötterna, hvilka de ej gjorde någon åter- 
tjänst. Ej heller må det fördöljas att de forskare, som följt Frank i 
spåren, hittills ej varit i stånd att lämna några alldeles oomkullrunke- 
liga bevis för hans teoriers riktighet. För den som söker, med öfver- 
blickande af alla såväl direkt som indirekt bevisande fakta, som erbjuda 
sig för frågans bedömande, bilda sig en föreställning, torde det emeller- 
tid vara uppenbart, att v. Tubeuf och Hiltner representera den bland 
Åertalet växtfysiologer rådande uppfattningen, då de häfda kärnpunk- 
terna i Franks åsikter, nämligen att ektotrofa svamprötter kunna 
förse träden med kväfve ur humusämnen, medan endotrofa så- 
dana tillföra dem ägghviteämnen, vunna med tillhjälp af luf- 
tens fria kväfve; å andra sidan får man dock icke antaga, att 
sådana träd zuzeslutande äro hänvisade, att på nu nämnda väg 
tillfredsställa sitt kväfvebehof. Anmärkas bör härvid, att Arnold 
Engler hos silfvergranen och annboken icke kunde upptäcka några 
rothår, utan fann alla sugrötter ombildade till svamprötter, hvadan 
näringsupptagandet åtminstone hos de af honom undersökta exem- 
plaren knappast torde kunna ske utan med svampens tillhjälp. 
Här är ej stället att redogöra för alla de undersökningar och 
sammanställningar, som från olika sidor synas stödja nu framställda 
uppfattning. Dock må ett par korta antydningar göras. 
För åtskilliga andra växter, nämligen de nyss nämnda ärtväx- 
terna, vidare alarter, eleagnaceer och Podocarpus bland barrträden 
är det säkert experimentellt fastställdt, att kväfvebehofveti större eller 
mindre grad tillfredsställes genom »smältning» af lägre stående växter 
(bakterier och möjligen andra), som lefva i ansvällningar på deras röt- 
ter. Då nu likartade organ finnas på andra skogsträds rötter, talar ju 
en viss sannolikhet för att så äfven kan vara fallet hos dem. Men 
här tillkommer ytterligare ett förhållande. Oorganiska kväfveförenin- 
gar af den byggnad, att de äro för de högre växterna tillgängliga 
