SVAMPARNE OCH TRÄDENS KVÄFVEUPPTAGANDE. 403 
(ammoniak- och salpetersura salter) äro i naturen proportionsvis ytter- 
ligt sparsamt förekommande och enligt Ebermayers undersökningar 
saknas salpetersyran — de fanerogama växternas förnämsta kväfvekälla 
— nästan helt i den naturliga skogs- och hedmarken.' Då nu skogs- 
träden ostridligen innehålla mycket stora mängder kväfvehaltiga bygg- 
nadsämnen (ägghviteämnen), så kunna de svårligen ha vunnit dessa 
genom upptagande af de nämnda salterna, utan forskningen måste söka 
efter andra kväfvekällor och det är just sådana, Frank och hans efter- 
följare anse sig ha påvisat. 
Vi skola nu taga i betraktande ett speciellt fall, då den praktiske 
skogsmannen stått inför detta problem och hvilket väl närmast varit 
anledningen till att P. E. Mäller så ingående sysselsatt sig med 
dessa frågor. 
3. Bergtallen och granen i de iutska hedkulturerna. 
I västra Jylland finnas som bekant vidsträckta hedar, hvilkas till- 
godogörande genom kultur och framför allt genom skogsodling sedan 
årtionden tillbaka varit föremål för de danska skogsmännens ifrigaste 
arbete. Skogskulturen här har emellertid visat sig vara ett långt ifrån lätt 
arbete. Man försökte med vår vanliga tall, med österrikisk tall, men 
dålig växt, parasitsvampar m. m. gjorde ofta kulturerna värdelösa efter 
ett eller annat årtionde. Men Dalgas och hans efterföljares oförbränneliga 
energi sökte nya möjligheter och lyckades småningom utfinna dem. 
Allt pekade mot att granen, om man kunde få den att gå, var det 
träd, som gaf det bästa ekonomiska resultatet; men stora sträckor af 
hvad man där borta på Jylland kallar den gamla heden trotsade alla 
bemödanden, då det gällde att få upp grankulturerna. Man beredde 
jorden, djupplöjde, luftade, skapade läbälten, men intet hjälpte och till 
sist blef man mer och mer nödsakad att taga sin tillflykt till berg- 
tallen, hvilken dock i sina här använda halfupprätta former har föga 
ekonomiskt värde. Emellertid visade några mera tillfälligtvis gjorda 
försök, vid hvilka gran och bergtall voro planterade i växlande rader 
ett märkligt resultat. I dessa kulturer gick granen utmärkt till och 
visade inga som helst sjukdomssymptom. Hedesällskapet, som gjort 
så mycket för den jutska hedens nyttiggörande, anlade vid Birkebäck 
en kontrollkultur, hvilken för närvarande är i allra högsta grad be- 
visande. På det fält, där endast gran planterats, står denna som mar- 
buskar, med små, smala årsskott, korta, glesa, gulnande barr, hvilka 
> Detta är ett bland många bevis för den allt klarare vordna erfarenheten >hvor util- 
strekkelig den egentlige Agrikulturkemi er som teoretiskt Grundlag for Skovdyrkningen» 
(Miller). 
