ATI 
härför erfordras. Flyttas detta avgörande längre ned, såsom system- 
förändringen avser, förlorar man — det är sant — uti likformighet, 
men torde på samma gång kunna hava anledning vänta bättre ekono- 
miskt resultat av hushållningen i dess helhet, då ett bättre tillgodo- 
görande av de lokala förhållandena med dess skiftande möjligheter 
torde ernås. 
Det finns väl knappast någon gren av statshushållningen, som i 
högre grad än skogshushållningen är beroende av den förvaltande perso- 
nalens förmåga att utnyttja alla möjligheter, vilka kunna stå dem till 
buds, för att ett verkligt gott arbetsresultat skall kunna ernås. En 
fortgående och fruktbringande utveckling av skogshushållningen inom 
ett revir förutsätter en ingående kännedom om skogarna och deras till- 
stånd, om avsättnings-, flottnings- och arbetsförhållanden m. m. Denna 
kännedom måste sökas hos revirförvaltaren och ej hos överordnade 
myndigheter.» (Sid. 167—168 i kommitténs betänkande.) 
I detta uttalande kan domänstyrelsen fullt instämma. Det är nöd- 
vändigt, att jägmästaren har stor frihet att under möjligast lätta former 
taga initiativ till begagnande av varje möjlighet till skogshushållningens 
utveckling å varje under hans förvaltning ställd skog. Detta gäller 
alldeles särskilt Norrland, där skogarna utgöras av mer eller mindre 
överåriga eller 1 övrigt abnorma naturskogar och där avsättningsför- 
hållandena efter hand och 1 olika tempo för skilda skogar och trakter, 
särskilt under de allra sista åren, förändrats till det bättre. Och denna 
gynnsammare förändring torde komma att alltjämt fortgå samt bliva 
märkbar för även nya skogsområden. Att för sådana skogar fastställa 
hushållningsplaner till efterrättelse för jägmästaren skulle därför för- 
hindra honom att begagna alla de för skogsskötselns utveckling inträ- 
dande skilda möjligheter, vilka vid uppgörandet av en skogshushållnings- 
plan icke kunna förutses. Därför fastställas ock skogsindelningsplanerna 
endast till ledning för skogsskötseln å resp. skogar, och har jägmästaren 
i förut åberopade reglementariska föreskrifter, punkterna 21, 23, 27 och 
89, erhållit såväl befogenhet som ock skyldighet att i de årliga utsy- 
ningsförslagen eller däremellan, om så erfordras, alldeles oberoende om 
det finnes skogsindelningsplan eller icke, föreslå alla de avverkningar, 
som med hänsyn till skogsskötselns krav böra ske. Dessa förslag behöva 
endast helt kort motiveras, varför större enkelhet i formen knappast 
torde kunna genomföras. Jägmästaren äger sålunda en frihet i avseende 
på skötseln av de under hans förvaltning ställda skogar, som revirför- 
valtaren helt visst ej äger i något annat land. Men därmed följer ock 
hans större ansvar. Härvid måste dock särskilt beaktas, att jägmästarens 
