4 HENRIK HESSELMAN (928) 



vecklingsåren. Lämplighet som grobädd och förmåga att nära den unga 

 trädplantan äro emellertid egenskaper hos marken, som ingalunda behöva 

 sammanfalla med varandra. Exempel härpå se vi bl. a. i tallhedarna, 

 där man i lavtäcket påträffar ytterst talrika plantor, av vilka de flesta 

 aldrig komma till någon vidare utveckling. Ett annat exempel erbjuda 

 många nydikade mossar, där fröna med lätthet gro i den halvfuktiga 

 Sp/ia^num-mattan, men där de flesta plantorna förr eller senare dö. 



De undersökningar, för vilka redogöres i efterföljande avhandling, in- 

 rikta sig närmast pä markens förmåga att nära de unga trädplantorna, 

 och på hur brukliga skogsvårdsåtgärder verka i detta hänseende. Det är 

 ganska naturligt, att dessa undersökningar i första hand inriktat sig på 

 kvävets omsättning i marken. Assimilerbart kväve bildar vanligen mar- 

 kens minimifaktor, som bestämmer dess bördighet. Kvävets invinning 

 och kväveföreningarnas omsättning i marken regleras väsentligen eller 

 uteslutande av biologiska processer, vilka i mycket hög grad påverkas 

 av våra skogsvårdsåtgärder. Såväl teoretiska som praktiska skäl ha 

 därför bestämt mig för att, när det gäller markens förhållande till sko- 

 gens föryngring, i första hand studera kvävets omsättning. Jag hyser 

 ock den uppfattningen, att de vunna resultaten bekräfta, att den valda 

 utgångspunkten varit den riktiga. 



KAP. II. 



Ökat ljustillträde kan öka eller framkalla humuskvävets 



nitrifikation. 



Det är ett allmänt bekant faktum, att ett rikligare ljustillträde till 

 skogsmarken ofta framkallar en både frodigare och artrikare vegetation 

 än den, som anträffas i de slutna bestånden. Vanligen torde man tillskriva 

 enbart och direkt det ökade ljustillträdet denna vegetationsförändring, men 

 orsakerna ligga, varom man lätt kan övertyga sig, även djupare. I en före- 

 gående avhandling (Hesselman i 91 7) har ganska utförhgt visats, att det 

 organiskt bundna kvävet i vissa skogsmarker så småningom överföres till 

 salpetersyra, medan i andra marker nedbrytningen stannar vid bildningen av 

 ammoniak. Till de salpeterbildande jordmånerna hör bland andra bokmullen. 

 Någon rikligare nitratanhopning äger dock i regel icke rum hos bokskogs- 

 växterna, i det fallet visar sig denna skogstyp underlägsen t. ex. biand- 

 bestånden av ädla lövträd. I sådan bokskog, där man icke kan iakttaga 

 någon nitratanhopning hos markbetäckningens gräs och örter, har emel- 

 lertid luckhuggningen ett tydligt inflytande i detta avseende. I bok- 

 skogarna i Skåne och på Hallandsås finner man ofta smärre luckor be- 



