^93 i) SKOGSFÖRYNGRING O. SALPETERBILDMXG I MARREX 7 



KAP. III. 



Hyggen i örtrika barrskogar. 



I de örtrika barrskogarna av såväl tall som gran försiggår en salpeter- 

 bildning i marken. Så långt man kan döma av de s. k. lagringsproven 

 ^se Hesselman 1917) som ock av växternas nitrathalt, är salpeter- 

 bildningen ej så livlig som i många andra växtsamhällen. Trots beskugg- 

 ningen, som fördröjer den upptagna salpeterns assimilation, kan man i 

 regel i markbetäckningens växter ej påvisa någon salpetersyra. I detta 

 hänseende utövar en avverkning ett kraftigt inflytande, som man redan 

 torde finna av det exempel, jag onitalat från granskogarna inom \'ärm- 

 lands hyperitområde. Ett par, något undersökta fall torde vara ägnade 

 att ytterligare belysa denna sak. 



I Stockholmstrakten, t. ex. i omgivningarna kring Djursholm, höra 

 granskogarna ofta till den örtrika typen. En karaktärsväxt är blåsippan. 

 Mången gång är det lätt att påvisa, hurusom denna skogstyp uppkommit 

 genom granens invandring i ekskog, här och där i granbeståndet kvar- 

 stående gamla ekar bära ett vittnesbörd härom (i fr även fig. 2). Gran- 

 skogarna kring Djursholm avverkas genom en oregelbunden, mera planlös 

 blädning, då och då resulterande i smärre luckor. I dessa finner man 

 ej sällan en yppig blåsippsvegetation, som med hänsyn till exemplarens 

 kraftiga utveckling och blomrikedom vida överträfiar vad man träfi'ar i 

 bestånden. Som jag förut framhållit (Hesselmax 1917), kan man i regel 

 ej påvisa salpeter hos blåsippan, trots att denna växt är en så utpräglad 

 muUväxt. Blåsipporna i dessa luckor ge däremot, märkligt nog, en mycket 

 kraftig salpeterreaktion med difenylamin och konc. svavelsyra (maj 19 16), 

 vilket visar, att salpeterbildningen i luckan måtte vara synnerligen livlig. 

 I Jämtlands och Lapplands på silurgrund utvecklade örtrika gransko- 

 gar förekommer som bekant en ganska rik markflora. Trots att jord- 

 proven vid lagring kunna bilda ej obetydliga mängder nitrat, kan 

 man endast mera undantagsvis påvisa salpeter hos växterna, även mer 

 utpräglat nitratofila arter, t. ex. hallon, ge ofta negativt utslag (HesSEL- 

 MAX 191 7). I dessa granskogar utvecklas, som de flesta skogsmän väl 

 känna, en utomordentligt frodig markvegetation vid upptagandet av större 

 luckor eller kalhyggen. Vegetationen når gärna en sådan yppighet, att 

 för>'ngringen i högst väsentlig mån försvåras. Hur ett dylikt hygge kan 

 se ut, därom torde fig. 3 ge en ganska god föreställning. Den vegeta- 

 tion, som utvecklas, är en utpräglat nitratofil flora, hos ett mycket stort 

 antal arter kan man påvisa salpeter i betydande mängd, t. o. m. hos en 

 sådan växt som Acojiituui septentrio7ialc^ vilken mindre ofta är nitrat- 

 förande. Ä sid. 1031 finner man en närmare skildring av ett sådant hygge. 



