(939) SKOGSFÖRYNGRING O. SALPETERBILDNING I ^LIRKEN 15 



Epilobiuni angiistifolinm (äldre, mer utvecklade individ). Inuti det slutna 

 beståndet insamlades talrika exemplar av Luzida pilosa, samtliga gåvo 

 vid nitratundersökning negativt utslag. 



På samma sätt som skogarna i denna del av Jönåkers häradsallmän- 

 ning förhålla sig många gånger barrblandbestånden i mellersta Sverige. 

 Sommaren 1916 undersökte jag i sällskap med överjägmästare U. Wallmo 

 och på vänlig inbjudan av kammarherre Fr. von MECKLENBURG sko- 

 garna under Högsjö gård i V:a Vingåkers s:n samt sedermera Alkvet- 

 terns skogar, där jag gästade disponenten Hans Dahlberg. Det var för 

 mig av ett särdeles stort intresse att något lära känna de markförhållanden, 

 under hvilka U. WalL]\IO utarbetat sin bekanta blädningsmetod, som utan 

 tvivel haft det största inflytande på utbildningen av vår skogshushållning 

 och som starkt influerat på så många skogsmäns uppfattning och åsikter. 



Jag vill då börja med förhållandena å Alkvettern. Dess skogar äro 

 välkända bland svenska skogsmän både för sin stora produktionsförmåga 

 och för sina vackra föryngringar. Det mest ståtliga exempel på vackra 

 naturliga föryngringar har SCHOTTE (1915 a, sid. 56g — 57 i) nyligen be- 

 skrivit (jfr fig. 6), de äro av ett alldeles särskilt intresse med hänsyn 

 till den skogsbehandlingsmetod, som nu med makt bryter sig fram mången- 

 städes i mellersta Europa och som har sin förnämsta utgångspunkt i 

 Wagners bekanta kantblädning, en avverkningsform, som på allt sätt 

 söker gynna den naturliga föryngringen. 



De delar av Alkvetterns skogar, som jag undersökt, ligga samtliga 

 nedanför högsta marina gränsen. Stundom utgöres marken av en myc- 

 ket styv, roströd lera (jfr A. Blomberg IQ02), som är föga podsolerad. 

 Morän, mer eller mindre inblandad med lera, bildar emellertid största delen 

 av skogsmarken. I de väl slutna bestånden av tall och gran eller av över- 

 vägande gran ha risen endast en mycket svag utveckling och spela en mera 

 underordnad roll i markbetäckningen, som förnämligast karaktäriseras av 

 ett jämnt mjukt mosstäcke av de vanliga skogsmossorna, Hylocoiniian 

 parietinwn och H. proliferum, mera undantagsvis förekommer H. trique- 

 trum. Örter och gräs spela, åtminstone i kvantitativt hänseende, en mera un- 

 derordnad roll. Man finner spridda exemplar av harsyra {Oxalis acetosellä) 

 samt enstaka eller här och där strödda exemplar av vitsippa [A7iemo7ie 

 nemorosd). Humustäcket är ganska tunt, dess mäktighet överstiger föga 

 det i fig. 4 avbildade provet, det har vanligen en mera seg, råhumus- 

 artad struktur än Jönåkersproven. 



Några analyser å humustäcket i bestånden ha ej gjorts, men struktu- 

 ren, markbeskaflenheten och markbetäckningen etc. visa, att den här 

 förekommande humusformen är så närbesläktad med och så lik den, som 

 förekommer i Jönåkersbeständen, att jag är övertygad om, att någon 



