950 sK()(;sF()R^"^'(;Rl^"(; o. sai.pki"krbij,1)\in(; i markkn 35 



utan tvi\el är en av de viktigaste orsakerna till den oenighet, som radei- 

 bland skogsmän angående svedningens eller bränningens praktiska an- 

 vändbarhet vid markens beredande tor kultur. För närvarande hör 

 bränningen till stridsfrågorna, varför en redogörelse för litteraturen 

 torde vara mindre nödvändig. Snart sagt årligen publiceras av prak- 

 tiskt folk i våra skogstidskrifter uppsatser i denna fråga, varvid somliga 

 förorda, andra avråda hyggenas svedning. 



Hittills torde man vanligen ha sökt orsaken till eldens inxerkan uti 

 den aska, som alstras och som skulle gödsla de unga trädplantorna. Då 

 man emellertid ofta mycket länge kan spåra en gynnsam inverkan av 

 bränningen pä marken, sä kan orsaken knappast enbart ligga häri, då 

 den lättlösliga askan snart uttvättas. Som ett exempel härpå kan näm- 

 nas, att man ett år efter svedningen ej med saltsyra kan påvisa några 

 karbonater i marken, lika litet som pä en kolbotten, som använts före- 

 gående vinter. Bränningens huvudsakliga betydelse ligger emel- 

 lertid i det inflytande, som den utövar på markens k\äveom- 

 sättning. 



I Norrland är det i främsta rummet tvenne växter, som karaktärisera brand- 

 fälten eller de avsvedda markerna, nämligen hömjölke eller kropp (Epi- 

 lobium angustifolium} och hallon eller » brandbär ^^ iRubus idcriis)^ således 

 utpräglat nitratofila växter (se även fig. 16). 



Epilobhim ayigustifolium sprides snabbt tack vare sina lätta, med en 

 liten hårpensel försedda frön. Åtminstone på andra året efter branden 

 tinner man ytterst talrika små groddplantor, som sent på hösten befinna 

 sig i mycket olika utvecklingsstadier. Först under andra året går fler- 

 talet Epilobhim-^ldjvtox i blom. Utom genom frön sprides vä.xten genom 

 rotskott, som utbildas i stor mängd, och ofta dröjer det ej länge, innan 

 Epilobiinii angustifoliu))i helt erövrat marken inom stora områden av ett 

 brandfält. En snabb utveckling företer även hallonet, som åtminstone 

 på tredje året kan bilda stora, mycket täta snår. Omkring 4 ;i 5 år 

 efter branden ha hallon och Epilobiuni sin yppigaste utveckling, men 

 de avtaga så småningom såväl i yppighet som i frekvens, alldeles obe- 

 roende av om skogen invandrar på brandfältet eller ej. I mindre yppiga, 

 \anligen sterila exemplar finner man emellertid bada arterna såväl på 

 kala äldre brandfält som i skogar, som utvecklat sig efter brand, långt 

 efter det sedan branden övergått marken. I 50 — 6o-åriga barrskogar 

 finner man ej sällan enstaka, vanligen sterila Epilobiuin-\>\-3i\\\.ox , de äro 

 ofta relikter från brandfältsflorans tid. På ett c:a 2,5 år gammalt, troli 

 gen på grund av betning nästan kalt brandfält i Anundsjö socken, 

 \ngermanland, funnos ännu hallon och Epilobiuni, men i små, låga, 

 \anligen sterila e.xemplar. Ännu längre kan nog Epihbiuni leva k\ar. 



