38 HENRIK HESSP:LMAi\' (962) 



från liknande bestånd i Norrland som observationer över mindre, obrända 

 fläckar ä brandfältet visa, att marken hör till den typ, som vid kalhugg- 

 ning i huvudsak klädes med en matta av kruståtel (Aira flexiiosa). Den 

 nitratofila flora, som utmärker brandfältet, har därför elden att tacka för 

 sitt uppträdande. 



Brandfälten ha en betydande utsträckning (se hg. 17), de torde omfatta 

 några hundra har. Branden har i allmänhet tagit ganska hårt på 

 marken, skogselden uppstod under en torr försommar. Liksom nästan 

 alltid är fallet, har elden tagit ganska ojämnt. Pä somliga, mer upp- 

 stickande torra partier har elden bränt bort all ytligt liggande humus, 

 marken ligger kal och vit i ytan (se fig. 18). På andra partier återigen 

 har den tagit mindre hårt, men dock sä pass kraftigt, att humustäcket 

 endast består av ett helt tunt, kolat lager. Endast på mera fuktiga 

 partier har elden kvarlämnat någon väsentlig del av humuslagret. Man 

 torde således kunna säga, att branden på det hela tagit ganska hårt, det 

 oaktat har den flora, som infinner sig, en nitratofil prägel (se närmare 

 detaljbeskrivning sid. 1046). 



De unga plantor av gräs och örter, som infinna sig på brandfältet, 

 ge i regel en mycket kraftig nitratreaktion, franiför allt är detta fallet 

 med Epilobiuni. Även där marken blivit ytterligt hårt bränd, så alt 

 humustäcket är så gott som alldeles avlägsnat och marken ligger vit 

 och naken, kan man påvisa salpeter hos Epilobiimi (se fig. 18). Som 

 exempel på andra nitratförande växter å brandfältet kunna nämnas Rubus 

 idceus och R. saxatilis, Luzula pilosa och Airnana tiineri'ia (se vidare 

 detaljbeskrivningen sid. 1046). 



När Epilobium-\>\-3Xi\oxn?i blivit äldre, upphör nitratreaktionen, vilket 

 icke blott har en rent växtfysiologisk orsak, äldre plantor upphopa ej så 

 gärna som yngre salpeter i sina vävnader, utan företeelsen beror även på att 

 nitrifikationen i marken avtager. I hög grad beror reaktionen också 

 på hur marken träffats av elden. Där den blivit mycket hårt 

 bränd, synes växternas salpeterreaktion hastigare avtaga än 

 där den blivit mindre hårt åtgången. Hallonbusken synes även 

 föredraga de mindre hårt framför de mera hårt brända platserna. 



Den förändring, som genom branden åstadkommes i markens bakterie- 

 flora, är ganska genomgripande. Salpeterbildande och salpeter- 

 förstorande bakterier, som saknas i den obrända marken, in- 

 vandra. Jordprov från brandfältet nitrificera, dock endast ytterst lång- 

 samt, en ammoniumsulfatlösning (se tab. 6). Denitrifikationen av GiLTAYS 

 lösning försiggår tämligen snabbt under utveckling av ganska stora gas- 

 blåsor, medan jordprov från det bredvidliggande obrända beståndet ej 

 framkalla någon eller endast en ytterst långsam förändring i lösningens 



