.)09 ^K<M;SKORVX(iRL\<; o. SALPFTERBILDMM. I MARKKN 45 



det organiskt bundna kvävet till salpeter. Detta utgör dock 

 emellertid intet maximum. I närheten av Selsjön finns ett tjugufemårigt 

 brandfält med mycket spritt förekommande rester från brand fältsflorans 

 tid. Jordprov från detta fält nitrificera ännu en ammonium- 

 sulfatlösning (se närmare sid. 1047). även denitrifikanter före- 

 komma (se tab. 10 n:o ,5). 



A andra sidan kan man lätt finna exempel på att nitrifikationsförmä- 

 gan upphör jämförelsevis snart efter branden. Hösten 191 5 togos några 

 jordprov frän en mera hårt bränd del av 191 1 års brandfält nära Sel- 

 sjön. Där provet togs. hade marken överdragits med en tät matta av 

 PolytrichiDn juniperinuin. \'id lagring bildade jordproven endast mindre 

 betydande salpetermängder, halten salpeterkrväve uppgick nämligen ej 

 till mera än 1,6 mg per kg jord efter två månaders lagring. Samman- 

 ställas dessa erfarenheter med att jordprov från Krokmyrshyggets hårdare 

 brända delar nio somrar efter svedningen vid lagring bildade ännu mindre 

 kvantiteter salpeterkväve, så är det tydligt, att svedningens ettekt med 

 hänsyn till kväveomsältningen stundom är ganska övergående. Ett annat 

 exempel härpå kan anföras från Jönåkersskogama. Förr var det i dessa 

 skogar brukligt att efter avverkningen avsveda marken i dess helhet, 

 varefter ungskog drogs upp genom rutsådd. Humustäcket i ett på detta 

 sätt uppdraget bestånd övergår snart till ett ganska segt. starkt kolblan- 

 dat, svart och tunt skikt på marken. I ett 16-årigt bestånd av gran, tall 

 och lärk av god växtlighet utgjordes markbetäckningen av Cladonia- 

 arter, Polyirichiiin jiiniperiniim , mjölon Arctostaphylos uva ursij och ljung (se 

 sid. 1050). Jordproven nitrificerade ej en ammoniumsulfatlösning. men de- 

 nitrifierade under gasutveckling GiLTAYS lösning (se sid. IO50 och tab. 

 10 n:o 10). Ammoniakavspaltningsförmågan var medelmåttig och i många 

 fall högre än i de äldre bestånden (se tab. 4). Vid lagring bildade jord- 

 proven endast minimala salpetermängder (se tab. 14 n:o 14). Då jag 

 har all anledning antaga, att omedelbart efter svedningen en livlig nitri- 

 fikation inträtt även i denna mark, så visar det sig, att salpeterbildnings- 

 förmågan ganska snart kan försvinna. Möjligt är att beståndet här\idlag 

 utövat ett infl\-tande på marken. 



Med undantag av det sist diskuterade beståndet (Jönåkers-ytan), ha 

 samtliga de av mig här omnämnda svedda eller brända markerna hört 

 till den typ, som vid kalavverkning utan bränning överdrages av kruståteln 

 [Aira flexiiosä). Det genom avverkning ökade ljustillträdet kan i dessa 

 marker ej ensamt framkalla sådana förändringar, att en nitrifikation inträder 

 i marken. Detta gör emellertid elden. Skogseldarnas och sved- 

 ningens betydelse med hänsyn till kvävets omsättning lig- 

 ger sälunda däri. att de i marker, betäckta med ett segt rå- 



