60 HENRIK HESSKLMAN (974) 



För att förtydliga denna företeelse torde det vara lämpligt att något 

 omnämna några undersökningar av den danska jordbakteriologen HARALD 

 C. ChriSTENSEN (1915, sid. 4 — 54) över den kväveassimilerande bakterien 

 azotobakter. Denna bakterie är allmänt utbredd, men förekommer endast i 

 sådan jord, som är rik på baser, framförallt på kalk. Den förekommer därför 

 aldrig i sur jord, sällan i neutral, men så gott som alltid i alkaliskt reagerande. 

 Hans ingående undersökningar visa, att azotobakter faktiskt går under i en 

 jord, som är fattig på kalk. Bakterien genomgår snabbt sjukliga förändringar 

 och dör, medan den däremot i åratal kan bevaras i ett jordprov, som 

 innehåller tillräckligt med kolsyrad kalk. Vidare synes det vara uppen- 

 bart, att azotobakters försvinnande ur de mera sura eller de neutrala 

 jordarna ej beror på några bakteriedödande gifter, utan på saknaden av 

 vissa, för dess livsverksamhet nödvändiga ämnen, bland vilka i främsta rum- 

 met komma basiska kalk- och magnesiaföreningar. Det är tydligt, att man 

 under sådana omständigheter skall finna azotobakter i så gott som alla alka- 

 liskt eller möjligen i neutralt reagerande jordar, men ej i de sura, emedan den 

 liksom andra bakterier sprides med stor lätthet men endast under vissa 

 omständigheter kan leva och nå någon vidare utveckling. 



Det synes mig. som om detta betraktelsesätt med fördel kunde tillämpas 

 på de salpeterbildande bakteriernas uppträdande. Endast under vissa 

 omständigheter kunna de utvecklas. Förefinnas dessa omständigheter, 

 kan man i regel påvisa de salpeterbildande bakterierna, men där omstän- 

 digheterna äro ogynnsamma, där söker man dem förgäves. En infektion 

 av marken äger ständigt rum, men endast när marken är gynnsam, har 

 denna infektion någon effekt. Frågan blir då: vad är det, som hindrar 

 de salpeterbildande bakteriernas uppträdande i t. ex. de mossrika barr- 

 skogarnas humustäcke, och vilka förändringar är det, som gynna deras 

 uppträdande efter en avverkning, markberedning eller svedning.? Detta 

 är frågor, som för sin lösning fordra delvis andra undersökningar än dem, 

 för vilka jag redogjort i det föregående, men några på saken inverkande 

 omständigheter synas mig redan nu kunna tramhållas. 



I min föregående avhandling (Hesselman 1917) har jag påvisat, att 

 salpeterbildande humusformer bildas på en mark, som är mera rik på 

 saker (elektrolyter), eller under sådana omständigheter, att humustäcket 

 blir utsatt för påverkan av elektrolyter. Den humusbildning återigen, 

 som försiggår under stark borttransport av elt ktrolyter eller på elektrolyt- 

 fattig mark, leder till humusformer, där kvävet ej nitrifieras. Såsom 

 exempel kunna å ena sidan nämnas den typiska mullen, där maskar 

 eller insekter sörja för att humusämnena blandas med mineralpartiklar, 

 så att humifieringen försiggår under elektrolyttillförsel. A andra sidan 

 kan erinras om det sega, torvartade råhumustäcke, som bildas i Norr- 



