^979) SKOGSFÖRYNGRING O. SALPETERBILDNING 1 MARKEN 55 



sätta deras förökning i marken. Genom den partiella sterilisationen dödas 

 protozoerna, varefter bakterierna, somäro mera motståndskraftiga, obehindrat 

 kunna utvecklas och öka sönderdelningshastigheten av de organiska före- 

 ningarna i marken. Härigenom skulle man kunna förklara dess ökade 

 fruktbarhet. Denna teori har emellertid ej vunnit någon allmän anslut- 

 ning, många olika förklaringar ha framställts och i närvarande stund 

 arbetas med stor iver på detta område (se t. ex. KOPELOFF, LiNT och 

 COLEMAN igi6). 



Bränningen eller svedningen innebär ju ett slags partiell sterilisation, 

 marken upphettas mer eller mindre, vadan de förändringar i bakterie- 

 floran, som branden medför, ej enbart torde vara att tillskriva tillförseln 

 av lösliga salter, som påverka humustäcket, utan även torde ha sin direkta 

 orsak i av upphettningen förorsakade ändringar i markens mikrobiolo- 

 giska tillstånd. Vad nu särskilt salpeterbildningen beträffar, har den vis- 

 serligen i de av RUSSELL och Hutchinson (1909) utförda försöken ned- 

 satts genom upphettningen, men andra forskare ha funnit, att i en upp- 

 hettad jord, som åter infekterats med salpeterbildande bakterier, salpeter- 

 bildningen blir livligare än i den osteriliserade (Deherain och De 

 MOUSSY 1896, se KOPELOFF 1916). 



Det visar sig sålunda, att den experimentella forskningen kunnat upp- 

 visa resultat, som väl låta förena sig med de här skildrade erfarenheterna 

 från våra brandfält eller risbrända skogskulturfält. 



De förändringar i kvävets omsättning, som vi kunna åstadkomma 

 genom kalavverkning, luckhuggning, markberedning eller svedning repre- 

 sentera emellertid mera tillfälliga tillstånd i marken. De äro uttryck för 

 den ändring i de markbildande faktorerna, förnämligast i markens av- 

 dunstning och temperatur, som vi åstadkomma genom våra skogsför- 

 yngringsåtgärder. När skogen återigen slutit sig över marken, så att 

 den blir utsatt för de i de slutna bestånden härskande markbildande 

 faktorerna, upphör så småningom nitratbildhingen. Humustäckets kväve 

 nedbrytes ej längre än till ammoniak. De i den mossrika barrskogen 

 normalt rådande förhållandena bliva återställda. Hur snabbt normaltill- 

 ståndet inträder och vilka faktorer, som påverka denna utveckling, ha 

 ännu ej i detalj undersökts. De mer spridda observationer, som jag 

 gjort, ha meddelats i det föregående. 



De förändringar i kvävets omsättning, som förut skildrats, äro sålunda 

 av övergående natur, men äro icke dess mindre av den största betydelse 

 i barrskogarnas utvecklingshistoria. De spela nämligen en stor roll för 

 deras föryngring, vare sig denna nu sker med konst eller vi överlämna 

 densamma åt naturen. Jag övergår därför till en diskussion om detta 

 samband mellan kvävets omsättning och skogens föryngring. 



