60 HENRIK HESSELMAN (984) 



tern i Värmland). Där eld gått iram över marken i ett slutet bestånd, 

 men där den ej varit så hård, alt beståndet strukit med, finner man ofta en 

 vacker ungskog under de äldre träden. Bärmarken ej blivit svedd, men där be- 

 stånd och övriga förhållanden äro av samma beskaffenhet som på de svedda 

 markerna, träffar man endast svaga, halvt oväxtliga plantor. Såsom pro- 

 dukter av denna eldens verksamhet finner man ej sällan i Norrland en 

 tallskogstyp, som man skulle kunna kalla tvååldrig. Under ett tämligen 

 väl slutet äldre bestånd uppskjuter, trots beskuggning och konkurrensen 

 med de äldre träden, en vacker ungskog av växtliga tallar (jfr fig. 23 

 och 24). Mindre ofta träffas en motsvarighet härtill i granskogen. Ett 

 sådant fall har emellertid beskrivits av ANDERS HOLMGREN (19 14, sid. 

 279—280). I fig. 25 meddelas en bild därifrån. Som en följd av eldens 

 inverkan pä marken kan man t. o. m. någon gång finna, att tallen vandrar 

 in i granskogen och utvecklas i dess skugga (se fig. 26). 



I de örtrika granskogarnas föryngringsytor ha de unga trädplantorna 

 ofta att kämpa med en rik ört- och gräsvegetation. Konkurrensen blir 

 ofta för svår för skogsträden, fröna ha svårt att komma ned till marken, 

 och även om de där lyckats gro, hotas de unga plantorna att pressas 

 ned och liksom förkvävas av de om hösten nedvissnande örterna och 

 gräsen. Dylika platser äro därför svåra att föryngra, särskilt i fjälltrak- 

 ter (se t. ex. N. Kr. Berlin 19 i 5, K. E. Kalltn 19 16), ehuru sal- 

 peterbildningen i dessa marker är nog så livlig (jfr fig. 3, sid. 933). I 

 smärre luckor däremot, där ört- och gräsvegetationen ej når någon mäk- 

 tigare utveckling, försiggår föryngringen ofta lätt, vackra exempel härpå 

 meddelas i fig. 28 och 33, man plägar ock rekommendera att i sådana 

 skogar ta upp mindre föryngringsytor (se t. ex, K. E. Kallin 19 i 6, 

 sid. 34). Det av HOLMGREN (19 14, sid. 277 — 279) påpekade förhållan- 

 det, att man ofta finner en vacker granföryngring på mark med rörligt 

 vatten, såsom utmed bäckar och vattendrag liksom också på mark med 

 syrehaltigt, genomsläppande vatten, låter sig ock otvunget förenas med 

 den här av mig framhållna synpunkten. På dyHka platser omsattes ju 

 ävenledes humuskvävet till salpetersyra. 



På samma sätt kan man förklara granens lätta invandring och föryng- 

 ring på gamla fäbodvallar: kreaturstrampet och kreaturens spillning ha 

 där under tidernas lopp förlänat marken mullkaraktär. Med all sannoUk- 

 het nitrifieras även här humuskvävet. 



A andra sidan har man en tillräckligt rik erfarenhet om att marker 

 med råhumustäcke äro svåra att föryngra. Detta beror ej blott på sämre 

 groningsbetingelser för fröet, utan ock på att plantan där har svårt att 

 skaffa sig erforderlig näring; man brukar därför vänta några år med kul- 

 tur, tills råhumustäcket har förbättrats (se t. ex. HOLMGREN 191 1, sid. 



