64 HENRIK HESSELMAN (988) 



plantorna få under sådana förhållanden ett lägre krav på ljuset. I en 

 för flera år sedan publicerad avhandling ha GUNNAR ANDERSSON och 

 förf. (1907, sid. 100 — 1 01) visat, att de förkrympta tall- och gran- 

 plantor, som rikligt anträffas i äldre talibestånd, ingalunda lida av någon 

 bristande kolsyreassimilation; de assimilerande cellerna i tall- och 

 granbarren innehålla en riklig mängd stärkelse, men trots detta 

 kunna barrträdsplantorna ej utveckla sig. För själva assimilations- 

 arbetet är ljustillgången tydligen tillräcklig, orsaken till den under- 

 tryckta utvecklingen måste sökas på ett annat håll. Det är ett sedan 

 länge bekant faktum, att trädets ljusbehov ändrar sig med de yttre för- 

 hållandena, och att ljusbehovet är större på mager än på god mark (Ra- 

 MANN 1893, sid. 299 — 300); någon rationell fysiologisk förklaring till denna 

 företeelse har mig veterligen ej framställts. Vilken än förklaringen må 

 bliva, synes mig själva faktum vara väl konstaterat och kunna bilda en 

 viktig synpunkt vid utredandet av orsaken lill att ungtallskogen efter 

 brand förmår skjuta upp i skuggan av det äldre beståndet, vilket den 

 förut ej förmått göra. Lättillgängligt kväve finnes vanligen i skogsmar- 

 ken i otillräcklig eller ringa mängd, det blir där i regeln minimifaktorn, 

 som bestämmer markens fruktbarhet. Efter en löpeld blir humustäckets 

 kväve lättillgängligt, marken blir väsentligt förbättrad med hänsyn till 

 minimifaktorn, och på grund härav kunna tallplantorna skjuta upp i det 

 äldre beståndets skugga. 



För att emellertid förstå betydelsen av kvävets nitrifikation för tall- 

 och granskogens föryngring, är det emellertid nödvändigt, att något 

 närmare diskutera tallens och granens speciella kväveproblem, d. v. s. 

 frågan om, i vilken form dessa träd helst upptaga kvävet. Den litteratur, 

 som föreligger på detta område, lämnar knapf)ast något fullt avgörande 

 svar på frågan. Till en början torde man med all rätt böra framhåra, 

 att de skäl, som man velat anföra för att tallen skulle förmå assimilera 

 luftens fria kväve tack vare mykorhizan på rötterna ingalunda äro be- 

 visande, alla de försök, som utförts under mera strängt vetenskaplig 

 kontroll, ha lämnat ett negativt utslag, tallen kan ej tillfredsställa 

 sitt kvävebehov på denna väg. Visserligen har man iakttagit en 

 liten kväveökning även hos sådana plantor, som odlats i kvävefri jord, 

 liknande iakttagelser ha ock gjorts i avseende på asken (se MÖLLER, 

 19 1 2, sid. 536), men därav kan man ej sluta till att tallen eller asken 

 kunna assimilera luftens fria kväve. I de omnämnda försöken använde 

 man nämligen osteriliserad jord. Det är sålunda ej uteslutet, att ej kväve- 

 assimilerande bakterier funnos i marken. Dylika organismer ha flerfal- 

 diga gånger genom sin närvaro åstadkommit felaktiga resultat när det 

 gällt att experimentellt pröva växters förmåga att assimilera fritt luft- 



