66 HENRIK HKSSKL^[A^ (9qo) 



kväve. Ej heller har man, såsom J^oussiNCxYULT i sina grundläggande 

 försök, renat den luft, som omgivit försöksväxten eller försöksjorden, 

 från ammoniak. Dylika försiktighetsmått äro emellertid nödvändiga för 

 att avgöra en i växtfysiologiskt hänseende sä delikat fråga som denna. 

 Tallar, som odlats i mark med tillgång på alla nödvändiga näringsämnen 

 med undantag av kväve, förete sålunda ett verkligt hungerutseende. Att 

 de överhuvud taget kunna leva, torde få tillskrivas dels en ammoniak- 

 absorption i marken — försöken äro uförda i omedelbar närhet av en 

 stad, Eberswalde — dels möjligen i förekomsten av fritt levande kväve- 

 assimilerande organismer i försöksjorden. 



För en normal utveckling av tallplantan, liksom också av granplantan, 

 fordras efter allt döma tillgång till bundet, assimilerbart kväve, sålunda då när- 

 mast salpetersyra eller ammoniakföreningar. I anslutning till den redogörelse, 

 som jag förut lämnat angående dessa föreningars olika näringsvärde (se 

 Hesselman ig i 7, sid. 384), skulle man närmast förmoda, att tallen och 

 granen vore ammoniakväxter, de leva ju helst på en jord med sur reak- 

 tion, d. v. s. de skulle föredraga de fysiologiskt sura ammoniaksalterna 

 framför de i fysiologiskt hänseende basiskt verkande nitraten. Det har 

 dock förut visats, att de uppnå den största produktionsförmågan pä 

 sådan mark, där humuskvävet nitrifieras. 



Av min förut lämnade framställning angående humuskvävets nitrifikation 

 i svenska skogsmarker (HESSELMAN 1917) framgår ock med all önsk- 

 värd tydlighet, att någon nitrifikation åtminstone av någon betydelse ej 

 förekommer i våra mossrika barrskogar, icke ens i sådana, som visa 

 en ovanligt hög produktion t. ex. de meromtalade Jönåkersbestånden. 

 För den äldre tall- eller granskogen utgöra sålunda ammoniak eller 

 möjligen organiska kväveföreningar en fullt tillfredsställande kvävekälla. 

 Men frågan är ganska invecklad; för de yngre plantorna gestaltar sig 

 saken efter allt att döma på ett annat sätt. Några fullt avgörande ex- 

 perimentella försök föreligga knappast i litteraturen, men vad man redan 

 säkert vet torde dock i förening med mina egna observationer ganska 

 väl kunna belysa frågan. 



Skogsträdens kväveproblem har bland annat behandlats a\' Vatek 

 (1909 b), som visat, att man vid gödslingsförsök i plantskolor i allmän- 

 het nått bättre resultat med ammoniak än med nitrater, ehuru man ock 

 funnit, att även tallen kan med stor lätthet tillgodogöra sig salpeter 

 kväve, såvida det erhålles i mycket utspädd form (0,02 % lösning, MÖLLER 

 1904). Gödslingsförsöken lida dock samtliga av ett bestämt fel: man 

 vet ej om ammoniaken i marken först omförts till salpetersyra, innan 

 den upptagits av tallplantornas rötter. Så mycket tyckes dock vara 

 säkert, att salpeter i något större koncentration t. ex. i 0,1 % lösning. 



