9^5 SK()(;SK()R\"N(;RIN(; o. S.\1.1'K TKRlUl.DMNd 1 MARKKN 71 



Humus Munlad Humus samlad 

 under träden på tält mellan 

 träden 



Salpeterkväve pr kg jord 24 mg 0,4 mg 



Kväve i procent av jordens torrviki 0,43 % 0,2 % 



Kväve i procent av jordens glödningsförlust (humus) 1,97 % 2,03 ^o 



Det lider väl icke något tvivel om, att icke den rikligare salpeter- 

 bildningen i den humus, som samlats under träden, gynnat tallplantornas 

 utveckling och varit den förnämsta orsaken till dessa tallplantors kraftiga 

 utveckling och deras mörkgröna, långa och breda barr. Ehuru provet 

 från de öppna fälten är rikt på kväve — humusen är t. o. m. kväverikare 

 — - ha dock tallplantorna i denna jord ett utseende av kvävehunger, kvä- 

 vet är där mindre lätt tillgängligt. Försöket talar i hög grad för, 

 att humuskvävets nitrifikation är av väsentlig betydelse för 

 tallplantans kraftiga utveckling i ungdomen. Vad tallhedarna 

 beträftar, kommer jag att i nästa uppsats ytterligare belysa denna sak, 

 här vill jag anföra några observationer från andra skogstyper. 



På norrländska kalhyggen, som anläggas i äldre granskogar med ett 

 mer eller mindre starkt råhumustäcke, blir, som förut framhållits, den 

 viktigaste hyggesväxten kruståteln [Aira Jicxuosa). Kvävet omföres ej till 

 salpeter, nedbrytningen stannar vid bildningen av ammoniak. Då själv- 

 föryngringen på dylika hyggen går synnerligen långsamt, bhva de 

 vanligen kultiverade, numera ofta genom spettplantering av tvååriga tall- 

 plantor. Jämför man emellertid de tallplantor, som stå i Aira flexuosa- 

 täcket, med sädana, som växa t. ex. pä fläckar, där man bränt ris, finner 

 man, att de senare vanligen äro högre och kraftigare samt ha vida mörkare 

 och kraftigare barr än de förra. Plantornas kraftigare utseende på den 

 svedda marken än på den osvedda har ofta framhållits i senare tid, t. ex. av 

 Ferd. Lindberg (1915, sid. 19), Tell Grenander (1916, sid. 92). Man 

 skulle möjligen vara frestad att tro, att detta vore en direkt följd av gödslingen 

 av den vid svedningen bildade askan. Detta är emellertid ingalunda fallet. 



Som jag förut har framhållit i denna uppsats, finns det ofta i granskogs- 

 hyggena vissa partier, där kvävet nitrifieras, ehuru det för övrigt endast 

 omsattes till ammoniak. Dylika platser finner man vanligen intill stubbar 

 etc. A kronoparken Svartberget, Degerfors revir, undersökte jag hösten 

 191O några hyggen, utlagda i äldre granskog eller barrblandskog. Hyg- 

 gena voro dels svedda, dels icke svedda. På de svedda hyggena växte Epi- 

 lobium angiistifoliHjn, hallon, GnapJialium silvaticuui, Ritiiiex acetosella m. fl. 

 Hyggena voro fem å sex år gamla. I Rumex acctosella, hallon, Epilo- 

 biuui och Litzula pilosa kunde ännu påvisas nitrat, i marken försiggick 

 sålunda ännu en livlig salpeterbildning |se niirmart^ sid. 104 1). På de 



