72 HENRIK HESSELMAN (096) 



osvedda hyggena funnos vanligen endast ris och Aira flexosa. Tallplan- 

 torna på de svedda partierna voro kraftigare och högre samt 

 hade längre och kraftigare barr än pä de osvedda, dock med 

 en del undantag. På de osvedda partierna funnos nämligen 

 mera spritt förekommande plantor, som voro fullt lika kraftiga 

 eller t. o. m. kraftigare än de, som förekommo på de brända 

 partierna av hygget och som hade samma friska, mörkgröna 

 utseende som plantorna på de svedda partierna. Vid närmare 

 undersökning visade det sig, att dessa plantor uteslutande förekomma 

 på sådana fläckar, där man även kunde anträffa spridda exemplar av 

 Rnniex acetosc/la, Rijbiis id(Bus. Epilohiuui angtistifolimn, dessa plantor 

 visade sig vid undersökning nitrathaltiga. De kraftiga, mörkgröna 

 plantorna på de osvedda partierna växte sålunda på sådana 

 fläckar, där humuskvävet ändock nitrifierades. Lagringsprov 

 visade vid försök en livlig nitrifikationsförmäga hos marken (se tab. 13 

 nr 3). En orsak till humuskvävets nitrifikation var i detta fall krea 

 turstramp, varigenom humustäcket söndersmulats och i någon mån blan- 

 dats med mineraljorden. Just på dylika platser och invid några stubbar 

 växte dessa salpeterplantor, och där funnos ock de vackra tallplantorna. 



Det är lätt att finna även andra exempel, som visa betydelsen av 

 humuskvävets nitrifikation för tallplantornas kraftiga utveckling. Bely- 

 sande är i detta fall ett förut omnämnt hygge pä Ansjö kronopark, 

 där hyggesvegetationen i huvudsak utgöres av bärris och kruståtel [Aira 

 flexHosa), men där man fläckvis träftar hallon och Epilobium, framför- 

 allt på de fläckar, där man bränt riset i högar. De plantor, som växa 

 bland hallonen (sålunda bland nitratplantorna), äro kraftigare 

 och ha mörkare, bredare barr än de, som växa i kruståtelstäcket 

 (se sid. 103g). Observationerna i naturen bestyrka sålunda de förut ex- 

 perimentellt vunna resultaten angående betydelsen av humuskvävets ni- 

 trifikation, det gynnar tallplantornas kraftiga utveckling i ung- 

 domen. Mina studier över tallhedarna ha ytterligt bestyrkt betydelsen 

 av humuskvävets nitrifikation, men för dessa undersökningar kommer 

 jag att redogöra i nästa avhandling. 



Direkta observationer i naturen liksom också experimentella 

 studier visa med all önskvärd tydlighet, att de humusformer, 

 som bildas i våra mossrika barrskogar eller på våra tallhedar i 

 Norrland, bliva för de unga tallplantorna mest gynnsamma, när 

 de på ett eller annat sätt överförts i ett nitrificerande, sal- 

 peterbildande stadium. Det är mest antagligt, att förklaringen här- 

 till ligger i kvävets större tillgänglighet, ehuru det väl också är möjligt, 

 att andra näringsiunncn i humustäcket bli\a lättare åtkomliga föi- tall- 

 plantorna och bidraga till det gynnsamma resultatet. 



