74 HENRIK HRSSEI-AIAN 19981 



vet är disponibelt antingen i form av ammoniak eller ock såsom orga- 

 niska föreningar. Ett intressant exempel härpå lämna de meromnämnda 

 Jönåkersbestånden. Ehuru det i dessa marker icke bildas någon salpeter- 

 förefinnes dock mellan den där förefintliga humusformen och den i Norr, 

 land vanliga råhumusen en väsentlig skillnad, ej blott med hänsyn till 

 mäktighet och struktur, utan sannolikt ock i kemiskt avseende. I Jön- 

 åkersbestånden framkallar ju redan en luckhuggning en nitratbildning, i 

 Norrlands råhumusskogar räcker det ej med en kalhuggning. Visserli- 

 gen äro de klimatiska olikheterna rätt så stora, men även en kemisk 

 olikhet torde finnas. Det vore ju ej så märkvärdigt, om den humus- 

 form, som genom våra skogsföryngringsåtgärder lätt bringas att nitri- 

 fiera, även utgjorde en bättre kvävekälla för skogsträden än den mera svår- 

 nitrifierade råhumusen. Vari denna olikhet ligger, är för närvarande ej 

 möjligt att med säkerhet uttala, möjligen vore den att söka i en livligare 

 ammoniakbildning. 



Det torde ock i detta sammanhang ytterligare förtjäna framhållas, att 

 barrskogen lättare föryngras på en lätt nitrificerbar än på mera svår 

 nitrificerbar humus, även när förhållandena äro sådana, att någon nitri- 

 fikation ej äger rum. Jag har förut påvisat, att lågor och annat vedavfall 

 gynna salpeterbildningen i marken. När ljuset får fullt tillträde genom 

 beståndets avverkning finna vi de nitratofila växterna just på dylika 

 platser. Det torde dock vara mera tvivelaktigt, om en nitrifikation äger 

 rum, medan beståndet ännu är slutet. Dock finna vi företrädesvis på 

 lågorna och på multnande ris de i skuggan växande plantorna. Möjligen 

 finna plantorna här ett lättare tillgängligt kväve, ehuru det kanske ej 

 nitrifieras, så länge beståndet är slutet (se fig. 31). 



Den skillnad, som jag här vill göra gällande mellan barrträdsplantor 

 och mera utvuxna träd, kan ju förefalla ganska egendomlig, men det bör 

 här ock framhållas, att den är mera kvantitativ. På nitrificerande mark 

 uppnä samtliga träd sin högsta produktion, däribland även barrträden. 

 Den unga barrträdsplantan kan liksom trädet tillgodogöra sig ammoniak 

 eller andra kväveföreningar, men utvecklingen går då långsamt. Pa äldre 

 stadium däremot betyder salpetern mindre, då många av våra produk- 

 tivaste bestånd stå på mark utan nitrifikation. Emellertid torde man 

 kunna tolka denna olikhet mellan yngre och äldre träd som en slags eko- 

 logisk tillpassning. Det mera slutna, äldre barrträd.sbeståndet inverkar 

 nämligen på marken i den riktningen, att nitrifikationen minskas eller 

 upphör. Vid beståndets uppväxande nedsättes markens avdunstning 

 starkt, vattenrörelsen kommer huvudsakligen att riktas nedåt, och humus- 

 bildningen kommer att försiggå i ett mera elektrolytfattigt medium (se 

 Hf.S.selman T917), temperaturen blir lägre, allt detta hämmar eller 



