78 HENRIK HESSELM.W (ioo2t 



krossningsprodukter. De genom förekomsten av kalkhaltigt, lättvittrat 

 material bördiga markerna inom Värmlands hyperitområden höra ock 

 till denna typ (jfr fig. i). Barrskogarna på dylik mark ha vanligen 

 en mera örtrik markbetäckning och en muUartad humus, varför de i all- 

 mänhet höra till den typ, där en svag nitrifikation försiggår redan i den 

 av beståndet beskuggade marken (se Hesselman 19 i 7). Den uppmärk- 

 samme skogsmannen kan därför redan av beståndets markbetäckning 

 sluta sig till hur marken kommer att förhälla sig vid ökat ljustill- 

 träde och kan med ledning härav vidtaga sina åtgärder. Små föryng- 

 ringsytor och snabbt vidtagna åtgärder för sådd eller plantering kunna 

 leda till målet. Dylika marker kunna ock, om yxan föres med försik- 

 tighet, föryngras genom självsådd. Även i nordligaste Sverige föryngrar 

 sig granen pä dylika marker i ganska små luckor (se fig. 33 och 28). 



I svära fall får man använda klimpplantering av gran. Markens stora 

 produktionsförmåga tillåter ju ock dyrare föryngringsåtgärder än i andra 

 skogstyper. På grund av den jämförelsevis ringa utbredning, som dy- 

 lika marker äga hos oss, kan deras föryngring icke bli något domine- 

 rande problem inom svensk skogshushållning, ehuru rent lokalt svårig- 

 heterna mången gång kunna vara betydande nog och sätta skogsman- 

 nens skicklighet och vana på stora prov. 



Frånse vi dessa, ofta särskilt bördiga marker, så är det ett viktigt 

 problem för svensk skogshushållning att så sköta skogen, att man på för- 

 yngringsytorna åstadkommer en för barrträdsplantorna gynnsam omsätt- 

 ning av humuskvävet till salpeter. Detta problem är förknippat såväl 

 med föryngringsytornas anläggning och behandling som med skogens 

 föregående skötsel. Jag vill till en början uppehålla mig vid den sista 

 av dessa tvenne frågor. 



De för skogens naturliga föryngring gynnsammaste bestånden repre- 

 senteras av den typ, som vi träffa i mellersta Sverige. Jönåkers, Högsjö, 

 Äs' och Alkvetterns skogar utgöra härpå exempel. Markbetäckningen 

 utgöres i huvudsak av ett mosstäcke, råhumustäcket är ganska löst 

 och luckert och av mycket måttlig mäktighet (se fig. 4). Bärris och 

 ljung spela en alldeles underordnad roll för dess uppkomst. De egent- 

 liga humusbildarna utgöras av mossorna samt kvist- och barraftallet frän 

 träden. Redan en luckhuggning framkallar en livlig nitrifikation, ört 

 och gräsvegetationen blir dock ej ö\erdrivet frodig, utan tall- och gran- 

 plantorna kunna jämförelsevis lätt gro, och såvida de komma i åtnjutande 

 av tillräckligt ljus, utveckla de sig vidare (se fig. 5, 34 och 41). 



Den motsatta typen representeras av sådana skogar, där råhumustäc- 

 ket nått en mycket kraftig utveckling; detta är ofta fallet i Norrlands 

 genomblädade granskogar. Under det friska mosstäcket ha vi där ett 



