^loii) SKOGSFÖRVNCIRIXG O. SALPETERBILDNING 1 NL\RKEN 87 



De flesta författare framhålla den stora roll, som elden har spelat för 

 tallen i dess kamp med granen. Granen är dels mera ömtålig, den dukar 

 lättare under vid brand (se tig. 40), dels synas tallfröna lättare gro i den 

 av elden övergångna marken. Där elden gått mycket hårt fram, så att 

 humustäcket blivit i det närmaste förstört, där går utvecklingen långsamt 

 och vanligen till tallhed (se t. ex. Alb. NiLSSOX 1895, sid. 9), men an- 

 nars är det långt ifrån sällsynt att finna granen bilda den första barrträds- 

 generationen på ett brandfält, vare sig björken gått före eller ej. Inom 

 Jämtlands siluroraråde finner man ej sällan sådana alldeles rena granbestånd 

 utan inblandning av björk, ett sådant är avbildat i fig 40; även på råg- 

 svedjor kan den första skogsgenerationen bli en ren granskog (se GUN- 

 NAR Andersson och Henrik Hesselman 1907, sid. 62), markbetäck- 

 ningen i dessa bestånd utgöres av de vanliga skogsmossorna och bärrisen, 

 stundom spela dock lavar en större roll än vanligt i markbetäckningen. 



I Jämtland och i norra Ångermanland finnas ofta på de gamla brand- 

 fälten barrblandskogar av tall och gran. med större eller mindre inbland- 

 ning av björk och asp, som vanligen kommit in pä brandfälten något 

 före barrträden. Ofta utmärka sig dessa skogar för en mycket hög växt- 

 lighet. 



En liknande roll som skogseldarna har svedjebruket haft för våra sko- 

 gar Det är numera alldeles eller i det närmaste övergivet. En skildring 

 av hur det utfördes finner man hos Ferd. LINDBERG (191 5, sid. 12 — 16). 

 Skogarna på de gamla svedjefälten utmärka sig ofta för en mycket hög 

 växtlighet, orsaken härtill torde väl delvis vara, att svedjorna ofta anlagts 

 på goda marker, men svedjningen har också direkt haft sin roll. Jämför 

 man nämligen med varandra skogsbestånd på samma slags mark, finner 

 man ofta, att de som växa på de gamla svedjorna äro vackrare och 

 växtligare än de, som förekomma på den osvedda marken. Ett annat 

 exempel på eldens roll lärana de gamla kolfallshyggena; sedan skogen 

 fällts det ena året, fingo träden ligga och torka till följande vår., då kol- 

 fallet påtändes, varvid kvistar och finare grenar brunno upp. Avsikten 

 med bränningen var ock att på bekvämaste sättet fä skogen kvistad (se 

 Ferd. Lindberg 19 15, sid 16). På de gamla kolfallen ha vi ock våra 

 vackraste tallskogar i Norrland. 



Svedningsbruket har väl hos oss så godt som alldeles övergivits, men 

 i och för .skogsförjmgring har det dock åtminstone till mycken sen tid 

 kommit till användning på Skagersholms kronopark i norra Västergötland 

 (se G. SCHOTTE 1910, sid. 140 — 142). I Finland däremot har denna 

 metod länge stått högt i kurs, när det gällt att föryngra skogarna, 

 och särskilt var A. G. BLOMQ\nST (1887), den mångårige direktören för det 

 finska forstinstitutet i Evois. en varm vän av detsamma. I senare tid 



