(ioi3jSKOGSFÖRYNGRlN(; O. SALPETERBILDXING 1 MARKEN 8Q 



ha de i Vesijako kronopark genom svedjekultur uppdragna skogarna bli- 

 vit föremål för en skoglig undersökning (VUORI 19 13), som visade, att 

 dessa bestånd utmärkte sig för en hög växtlighet. 



När det i praktiken gäller den viktiga frågan om hur man skall behandla 

 marken för att gynna skogens föryngring, så blir enligt den uppfatt- 

 ning, som jag här velat förfäkta, icke frågan om bränning 

 eller icke bränning, utan frågan blir att sörja för en för barr- 

 trädsplantorna gynnsam, men icke allt för riklig omsättning av 

 det i humustäcket organiskt bundna kvävet till salpetersyra. 



I de förut omtalade, av mig undersökta skogarna i Jönåker, å As, Högsjö 

 och Alkvettern sker en sådan omvandling vid ringa ingrepp med yxan, 

 skogen föryngrar sig ock med lätthet. Det är, som förut framhållits, 

 osäkert, om detta endast är en följd av beståndens föregående behand- 

 ling elller om markens minerologiska beskaffenhet spelar en roll. Det 

 vore emellertid av största intresse och vikt att få denna fråga utredd. 

 Härmed sammanhänger ju spörsmålet om ljushuggningarnas och de 

 starka gallringarnas inflytande på marken och pä skogens föryngrings- 

 möjligheter, frågor av det allra största ekonomiska intresse, hvilkas 

 grundliga teoretiska utredning skulle kunna ge diskussionen i flera skog- 

 liga spöfsmål en fastare ryggrad än hittills. Det är ock att hoppas, 

 att Försöksanstalten måtte kunna ta upp denna fråga på sitt program. 

 Även under dylika, för skogens föryngring gynnsamma förhållanden 

 använder man kalhuggning utan eller med fröträd, och stundom löp- 

 brännas hyggena. Den sistnämnda åtgärden är med den uppfattning, 

 jag här företräder, både onödig och även i viss mån skadlig. Visserli- 

 gen vill det synas, som om även på dessa marker kvävet hastigare skulle 

 nitrifieras, om man använder risbränning, men bränningen förorsakar ju 

 alltid en del kväveförluster, vilka väl dock, om marken ej blir allt för 

 hårt bränd, snart torde kunna ersättas. När det på den brända marken 

 uppdragna beståndet vuxit upp, upphör all nitrifikation (se sid. 1050), 

 och stundom far man det intrycket, att bestånden vid omkring 20 års 

 ålder liksom sakta av i sin tillväxt. Den effekt, som man vinner ge- 

 nom bränningen, är ju alltid övergående och då samma sak kan vinnas 

 endast genom ökat ljustillträde till marken, är ju svedningen onödig. 



Det är emellertid ytterligt svårt att ge ett alldeles bestämt omdöme 

 om en dylik försiktigt utförd avsvedning kan nedsätta markens produk- 

 tionsförmåga. Sällan finner man nämligen tvänne bestånd på svedd och 

 osvedd mark under sådana förhållanden, att man utan vidare kan jäm- 

 föra dem med varandra. Med hänsyn till den fara, som alltid förefinnes 

 för att marken skall bliva för hårt bränd, och i betraktande av övriga 

 risker vid svedjningen, anser jag, att bränning är förkastlig på all 



