90 HENRIK HKSSB:LMAN (1014) 



sådan mark, där humuskvävet ändock nitrifieras. Bränningen 

 blir där en både kostsam och onödig åtgärd. För den praktiske 

 skogsmannen blir det då fråga om att bedöma, om kvävet utan bränning 

 omsattes på de marker, han har under sin vård och skötsel. Ett sätt 

 att bedöma denna fråga är en undersökning av humustäcket i beståndet. 

 Ju luckrare detta är, ju mer det bildas av mossor och barravfall, dess 

 större äro utsikterna för att humuskvävet skall nitrifieras vid det genom 

 huggning förorsakade ökade ljustillträdet. Markvegetationen lämnar ho- 

 nom ock en god och lätt användbar ledning. Uppenbara sig på hygget 

 utan bränning sådana växter som hallon, Epilobium angiistifolium, blinddån 

 {Galeopsis bifidd), Senecio silvaticus, maskrosor [Taraxacum officinale), 

 Arenaria trinervia, smultron, bergssyra i mera ljusgröna former {Rtimex 

 acetoselld) och dylika växter, då kan han vara säker på att humuskvävet 

 omsattes i en för de unga plantornas utveckling gynnsam form. Med 

 hänsyn till humusläckets omvandUng är då en bränning eller svedning 

 onödig och förkastlig. Faran med den omnämnda vegetationsutvecklingen 

 ligger huvudsakligen däri, att den mången gång kan bli så kraftig, att 

 den konkurrerar ihjäl de unga trädplantorna. Om en bränning av mar- 

 ker av den här avsedda beskaffenheten kan minska denna vegetationsut- 

 veckling, känner jag ej. Några i det avseendet fullt belysande fall har 

 jag ej sett, dock torde man ha skäl att anse, att bränningen mången 

 gång rent av kan öka det obehag, som en stark hyggesvegetation gärna 

 medför. 



Marker av den godartade typ, som jag nu beskrivit, ägna sig, när 

 det gäller föryngring, väl för blädning. Det är väl otvivelaktigt, att 

 blädningsbruket först kom till utveckling på sådana marker, där redan 

 en luckhuggning framkallar en för plantornas groning och första utveck- 

 ling gynnsam förvandling av humustäcket. I södra Tyskland och i 

 Frankrike, det rationella blädningsbrukets egentliga hemtrakter, har skogs- 

 marken vanligen denna gynnsamma beskaffenhet, råhumusbildningar äro 

 i dessa skogar med blandning av löv och barrträd sällsynta. Läser man 

 igenom en skildring från de egentliga blädningsskogarna i dessa trakter, 

 finner man, att markerna av allt att döma måste höra till den typ, där luck- 

 huggning framkallar eller ökar nitrifikationen i marken. Visserligen äro 

 redogörelserna för markens beskaffenhet långt ifrån tillfredsställande, men 

 av den rikedom på ädla lövträd, som vanhgen finnes i dessa skogar, kan 

 man så att säga indirekt sluta sig till humustäckets godartade beskaffen- 

 het (se t. ex. Engler 1905). Min egen erfarenhet om dessa skogar 

 går ock i denna riktning. Det torde väl ej heller vara någon tillfällig- 

 het, att den som hos oss kanske ifrigast verkat för blädningsbrukets in- 

 förande och utveckling, nämligen Uno Wallmo (1897), j"5t arbetat 



