92 HENRIK HESSELMAN (1016) 



med att blädningen framkallar en nitrifikation. På marker, där detta 

 äger rum, försiggår föryngringen i luckorna ganska snabbt. Även så- 

 dana skogsmän, som anse blädningsbruket ur ekonomisk synpunkt mindre 

 fördelaktigt, erkänna dess förmåga att gynna föryngringen (se t. ex. 

 Adolf Welander i 9 10). 



En senare utvecklingsform av blädningsbruket representerar den av 

 A. Wagner (i 91 2) utbildade kantblädningsmetoden. Föryngringsresul- 

 tatet beror även härvidlag på markens beskaffenhet. Den skildring han 

 ger av humustäckets förvandling vid kantblädningen (191 2, sid. 56 — 58) 

 talar för en inträdande nitrifikation, en sak, som är ytterst sannolik med 

 hänsyn till dessa skogars beskaffenhet. På hans fotografier av mycket 

 vackra föryngringar kan man ock se nitratofila växter bland trädplan- 

 torna (191 2, sid. 89). Där humustäcket har en mindre gynnsam beskaf- 

 fenhet, företages ock markberedning för att gynna föryngringen (19 12, 

 sid. 114 — 115)- I detta sammanhang är det av ett stort intresse att 

 finna, att där kantblädningsmetoden mera omedvetet tillämpats i vårt 

 land, men lämnat mycket vackra föryngringsresultat, nämligen vid Lan- 

 fors under Alkvettern i Värmland, där framkallar en sådan avverkning 

 en nitrifikation i humustäcket (se 940). Med spänt intresse kan man av- 

 vakta resultatet av den av skogsavdelningen där utlagda försöksytan (se 

 G. SCHOTTE 1 91 5, sid. 768 — 769). 



På ett helt annat sätt gestalta sig frågorna om markens behandling, 

 när humustäcket är mera starkt råhumusartat, så att humuskvävets nitri- 

 fikation stöter på större svårigheter. En ledning för bedömande av 

 humustäckets omsättning kan man då återigen finna i markfloran. Där 

 mossorna och bärrisen trots rikligt ljustillträde ej vissna eller där marken 

 överdrages av en tät kruståtelmalta, där finnes ock i regel ingen sal- 

 peterbildning. Den i ytan torra mossmattan och den täta fäll, som bil- 

 das av kruståteln [Aira flexuosa), bilda för fröna en olämplig grobädd, 

 den naturliga föryngringen är starkt försvårad. Även de planterade 

 plantor, som utvecklas på ett sådant hygge, växa avgjort sämre än där 

 humuskvävet nitrifieras, såvida de ej ha att kämpa med en mycket kraf- 

 tig hyggesvegetation, i vilket fall motsatsen kan inträft"a. 



Man torde med all rätt kunna säga, att den med så stor iver i 

 senare tid hos oss debatterade föryngringsfrågan huvudsakligen avser 

 marker av den sistnämnda beskaffenheten. Hur dylika marker lämpli- 

 gen skola behandlas, därom rör sig i främsta rummet striden. Av alla 

 de vmdersökningar, för vilka jag förut redogjort, framgå vikten och 

 betydelsen av humuskvävets nitrifikation. Alla sedan gammalt kända 

 metoder för att befordra föryngringen, t. ex. markberedning, bränning, 

 stubbrytning etc, framkalla en nitrifikation av det i humustäcket samlade 



