98 HENRIK HESSELMAN (1022) 



i alla händelser en livlig nitrifikation. Mången vill kanske betrakta det som 

 ett slöseri att från marken borttaga möss- och ristäcket och är av den 

 åsikten, att man härigenom skulle minska markens näringskapital. Man 

 måste emellertid skilja på en för marken nyttig och en för densamma 

 skadlig markbetäckning. Är den av det senare slaget, och dit hör otvi- 

 velaktigt en dylik råhumusalstrande betäckning av bärris och mossor, 

 kan dess avlägsnande endast bidraga att sätta marken i bättre, sundare 

 skick. Den forlust i näringskapital, som mossornas och risens bortförande 

 kan förorsaka, motväges väl av att marken försättes i ett bättre tillstånd. 

 Med skildringen av denna metod komma vi lätt in på det hos oss 

 mest använda sättet för skogarnas föryngring, nämligen hyggenas sved- 

 jande. Som det torde framgå av denna framställning, är jag ingalunda 

 någon fiende till bränning, jag hyser tvärtom den uppfattningen, att elden 

 haft en stor betydelse att hålla tillbaka den råhumusbildning, som lätt 

 äger rum i vårt klimat och som framför allt blir kraftig i äldre, mera 

 glesa bestånd. Men då elden icke endast har gjort nytta, utan ock 

 mången gång stor skada bör löpsvedningen användas med myc- 

 ket stor urskiljning. Den har sin plats, endast där råhumus- 

 täcket är mycket kraftigt, så att en föryngringshuggning eller 

 läggandet av ett kalhygge ej är tillräckligt för att omföra det- 

 samma till en verkligt godartad humus, d. v. s. en nitrilicerand e 

 humus. Där hyggesvegetationen enbart eller så gott som övervägande 

 kommer att utgöras av bärris eller en tät matta av kruståtel (^zrÄ^^.*'^- 

 osa), där har antingen en kraftig markberedning eller en svag löpsved- 

 ning sin plats. Av de invändningar, som man kan göra mot eldens 

 användning, synas mig de viktigaste och mest bärande vara av praktisk 

 natur. Det är svårigheten att begränsa elden, faran för att den antänder 

 närgränsande bestånd, att på hygget redan förefintliga plantor brännas upp 

 etc. Den risk, som man vill anse förefinnas för markens försämrande, 

 är däremot mindre. Det gäller ju att bränna på våren, medan mar- 

 ken ännu är så fuktig, att humustäcket ej tar någon större skada, 

 utan endast mossorna och bärrisen brännas upp. Visserligen medför 

 bränningen en del kväveförluster, men förlusten betyder mindre, då 

 råhumustäckets kväve är svårtillgängligt. Det kväve, som finns i det 

 efter bränningen återstående humuslagret, är däremot lättillgängligt, icke 

 minst för trädplantorna. Det förlorade kvävet torde ock, om marken 

 ej brunnit för hårt, snart nog kunna ersättas. I marken leva kväve- 

 assimilerande organismer, och det är mycket möjligt, att dessas liksom 

 andra bakteriers verksamhet stimuleras efter branden. Även en annan 

 risk förefinnes dock. Bränner man mycket hårt, blir marken mera kom- 

 pakt och tät än förut, de översta markskikten förähdra något sin struk- 



