122 EDVARD WIBECK 



all underväxt erbjuda före avverkningen plogen de bästa möjligheter att 

 komma fram. Snötäcket är i dessa nejder alltid av den tjocklek och 

 varaktighet, att de plantor, som redan första sommaren kunna ha 

 uppkommit efter en sådd, företagen exempelvis våren före den vinter, 

 varunder avverkningen sker, icke löpa risk att därvid taga någon nämn- 

 värd skada. Någon hyggesrensning efter avverkningen skulle sedan 

 alls icke behöva ifrågakomma, och att döma av de välbekanta självför- 

 yngringsbilder, som dessa hedland uppvisa med en utpräglad gruppering 

 av de unga plantorna längs s. k. lågor och gamla tullstockar, vore detta 

 t. o. m. det fördelaktigaste för det blivande kulturresultatet. 



I Norrlands granskogar, de må nu hava marktäcke av ris- eller ört- 

 rik typ, är plöjning före avverkningen givetvis så gott som otänkbar. 

 Beståndet är här av en helt annan, mera oframkomlig typ; träden bära 

 ofta ända ned yviga, låt vara delvis döda, men därför ej mindre 

 hindersamma grenar, utrymmet mellan de större träden är mera upptaget 

 av marbuskar, marken är tuvig, vegetationen utgöres av grovt, hindrande 

 blåbärsris eller frodiga, högvuxna örter och själva skogstorven är 

 tjock och seg. Att marker av denna typ efter avverkning, varpå fullständig 

 kultur anses böra följa, lättast och billigast hyggesrensas medelst eld, 

 anser jag odisputabelt, och efter de rön, som Hesselman nyligen gjort 

 rörande bränningens betydelse för utvecklingen av de för skogsföryng- 

 ringen viktiga salpetersyrebildande jordbakterierna, torde väl de gamla 

 betänkligheterna mot av elden orsakad markförsämring till väsentUg del 

 få anses vederlagda. Att man med allra största omsorg måste välja 

 just den rätta tidpunkten för en dylik hyggessvedning och hålla till- 

 räcklig vakt efteråt, är givet. En lyckad risbränning blir dock alltid 

 ojämförligt mycket billigare och effektivare än hopdragning av riset i 

 vare sig strängar eller högar och avlägsnar på samma gång även den 

 hindrande ris- eller örtvegetationen pä marken. Pä kulturfält, varest 

 blåbärsriset har den styrka och frodighet, som exempelvis fig. 8 och lo 

 visa, går plogen blott med svårighet att föra fram; smärre av riset 

 dolda impediment välla oupphörligen förtret, och den smala plogranden 

 täckes strax igen av det överfallande riset. Efter brand är icke blott 

 den fördelen vunnen, att själva riset är borta, utan stenar, rötter, 

 stubbar o. d. framträda nu på ett helt annat sätt, så att man kan väja 

 undan för dem Ined plogbillen. 



Är kulturfältet starkt belamrat ej blott med ris utan också med 

 grövre virkesavfall och äldre s. k. lågor, vilka endast kolade eller halv- 

 brända kvarligga efter branden, är det lämpligt att vid plöjningen låta 

 en 3:dje man gå före plogen och med en kortskaftad båtshake kasta åt 

 sidan mera hinderliga stockar eller välta dem parallella med plogränderna. 



