BOKENS INVAXDRIXG TILL SKANDINAVIEN 173 



ännu icke invandrat. Sådana skogar eller relikter därav äro Örups alm- 

 skog, Torsterup ora, Hagestads mälare, Gislövs stjärna, Simrislund, 

 Hörte skog vid Dybek, ekskogen vid Charlottenlund m. fl. Det synes 

 därför antagligt, att boken icke invandrat till Skäne i detta landskaps 

 sydöstliga område. 



Från Veser och Elbe gå littorala invandringsvägar långs med Hertig- 

 dömenas och Jutlands kuster, utmed danska öarna uppåt Hallands kust 

 och över de skånska sjöbäckenen till Blekingekusten. 



Från kusterna gå de fluviala vandringsvägarna inåt landet. 



De jugala vandringsvägarna fortlöpa från nord tyska vattendelarna över 

 Kimbriska lantryggen till Jutlands nordligaste del (Wendsyssel). över öarna 

 till Skåne och vidare till Halland, Småland och Blekinge. Till Skåne 

 synes boken sålunda hava invandrat från väster och först fattat fast fot 

 på provinsens åsar och höglägen. Vid bokens ankomst voro nämligen 

 vidsträckta trakter av detta landskap uppfyllda av försumpningar, över- 

 svämningsområden och under bildning varande torvmossar. Där de stag- 

 nerande vattnen medgåvo skogsvegetation härskade björk med al på de 

 lägsta nivåerna, varemot eken alltifrån gränsen för inundationsområdena 

 ända uppåt höglägena och åsarna utbredde sina väldiga urskogsmassor. 



Boken kunde därför endast fatta fast fot på ståndorter med torrare 

 jordmån och djupare grundvatten. Måhända inkräktade hon därvid även 

 på de reliktbestånd av tall, som möjligen skonats av ekens invasion. Men 

 skulle även eken i södra och mellersta Skåne fullkomligt hava utträngt 

 tallen och vid bokens ankomst ensamt behärskat höglägena, sä var dock 

 ekens motståndskraft a dessa sämre och torrare ståndorter otillräcklig i 

 kampen mot den invaherande boken. 



I Xorge ingår boken som ett led i den utpräglat atlantiska kustfloran 

 och synes hava invandrat genom zoochora och hydrochora agentiers 

 kombinerade verkningar. 



Om bokens invandring i Skandinavien huvudsakligen gått i progressiv 

 riktning, så har hennes utspridning därstädes gått i såväl progressiva 

 som regressiva banor. Beträftande de senare erinras om den hydrochora 

 spridningen över insjöar eller genom de mot havet strömmande floderna, 

 vilka från bokbestånd i deras övre lopp kunna föra ollon till nedanför 

 belägna strandpartier. Dessutom kan regressiv spridning även åstad- 

 kommas genom den pä hösten återvandrande fågelvärlden. 



Frågan om den förhistoriska människan — om ock oavsiktligt — bi- 

 dragit till bokens spridning, kan väl ej besvaras. Att likväl såväl bok- 

 som ekollon ingått i den neolitiska människans diet framgår av gjorda 

 ollonfynd i avfallet från folkets måltider eller i dess gravar. 



