NILS SYLVÉN 



ÄRFTLIGHETSLÄRANS BETYDELSE 

 FÖR DEN MODÄRNA SKOGSHUS- 

 HÅLLNINGEN. 



Inga frågor ha väl under de senaste åren trätt så i förgrunden inom 

 de biologiska vetenskaperna som ärftlighetsfrågorna. Sedan COR- 

 RENS, TSCHERMAK och DE Vries år 1900 samtidigt och oberoende av 

 varandra återupptäckt och bekräftat de ärftlighetsresultat, vartill Mendel 

 genom sina bastardundersökningar redan 40 år tidigare kommit, och 

 sedan de Vries år igoi framkommit med sin bekanta mutationsteori, 

 har ärftlighetsforskningen letts in på helt nya banor. Den roll, Mendel här- 

 vid spelat, kan näppeligen överskattas. Det är just genom Mendels 

 korsningsundersökningar, man kommit till insikt om, att den biologiska 

 enheten icke är liktydig med de systematiska enheterna (art, varietet, 

 form etc), utan i stället utgöres av de enkla, elementära egenskaper, 

 varav dessa sistnämnda kunna sägas vara sammansatta. Genom att lik- 

 som sönderdela föräldrarna i deras enkla egenskaper och genom att se- 

 dermera följa och närmare studera varje särskild egenskap för sig, kunde 

 Mendel uppttälla sina bekanta ärftlighetslagar. Ärftlighetsforskningen, 

 sådan som Mendel utvecklat den, blir en analytisk metod, med vars 

 hjälp vi bli i stånd att nå fullständig kunskap rörande antalet och arten 

 av de olika egenskapsenheter, som tillsammans utgöra individen, d. v. s. 

 dess konstitution. 



Ärftlighet eller egenskapernas nedärvning å ena sidan och »variabili- 

 tet» eller formväxling å den andra äro ärftlighetslärans grundbegrepp. 

 För en rätt förståelse av ärftligheten och ärftlighetslärans betydelse för 

 praktiken vilja vi här först upptaga växternas olika formväxling till ett 

 något närmare skärskådande. ^ 



Huru små variationsgränserna än äro, torde det kunna påvisas, att 



' Ett av de mera grundläggande arbetena på ärftlighetslärans område är W. Johannsens 

 »Arvelighedslaerens elementer», Kobenhavn 1905, till vilket vi i detta sammanhang vilja 

 hänvisa. 



