186 NILS SYLVÉN 



lig mängd av visserligen varandra mycket närstående, men pä samma 

 gång också tydligt ärftligt skilda former, vilka, då det gällde de nor- 

 malt självbefruktande formerna, därtill i regel voro redan från början 

 konstanta. Det gällde då endast att för pedigreekulturerna utvälja de 

 praktiskt sett värdefullaste formerna och att sedan låta varje för kultur 

 utvalt moderindivid bilda utgångspunkt för renodling i stor skala. Det 

 är genom sådant tillvägagångssätt, man vid Svalöv lyckats uppdraga och 

 föra i marknaden ett flertal »nya», ofta synnerligen värdefulla sorter av 

 våra självbefruktande sädesslag. Genom korsning på konstgjord väg 

 har man sedan lyckats kombinera olika, praktiskt värdefulla egenskaper 

 och sålunda i verklig mening förädla rasen. 



För de normalt korsbefruktande sädesslagen ställer sig emellertid sa- 

 ken icke så enkel. Även hos dessa är naturligtvis konstanta raser teo- 

 retiskt tänkbara, men i praktiken måste de betecknas som omöjliga att 

 erhålla. Förutsättningen för att en konstant ras här skulle erhållas, 

 vore, att man finge tag i ett fullt konstant individ eller en homozygot 

 (ett individ, vars samtliga könsceller eller gameter vore utrustade med 

 precis samma anlag) och läte detta individ befrukta sig självt. Utsikten 

 att finna ett dylikt är med hänsyn till mångfalden egenskaper ytterst 

 ringa, och man måste, för att kunna tala om en dylik utsikt, utgå från 

 ett mycket stort antal individ, vilkas avkomma för konstansens bedö- 

 mande måste noga undersökas var för sig, ett så omfattande arbete, att 

 det är praktiskt outförbart. Och vad vunne man väl, även om man 

 lyckades i förevarande avseende, då för konstansens bevarande även alla 

 följande generationer måste till undvikande av korsbefruktning isoleras, 

 en tanke som måste betecknas som absurd, då det gäller växter av 

 ifrågavarande slag och odlingar i stort. 



I ännu högre grad gäller naturligtvis det nu sagda i fråga om själv- 

 sterila och alltså obligatoriska korsbefruktare ävensom i fråga om dioica 

 raser med skilda han- och honindivid, av vilka det alltid erfordras två 

 individ för frambringande av avkomma. Då de båda föräldrarna visser- 

 ligen kunna tänkas, men i verkligheten nog aldrig äro varandra full- 

 komligt lika med hänsyn till alla ärfthga anlag, blir resultatet alltid en 

 m. 1. m. olikformig avkomma. 



Vid förädling av de korsbefruktande växterna, och det gäller då också 

 direkt skogsträden, är det därför otvivelaktigt riktigast och mest ratio- 

 nellt att använda metodiskt pedigree- och metodiskt massurval i förening, 

 då man genom att gå planmässigt och målmedvetet till väga även hos 

 dem kan uppnå en visserligen icke fullständig, men praktiskt taget fullt 

 tillfredsställande likformighet och konstans. 



