])K ÖLÄNDSKA SKOGARNAS HISTORIA OCH UTVECKLING 203 



stort sett lämnades orörda och voro skonade för brand och annan skada 

 görelse; den enda åveikan, som gjordes, var avröjning till boplatser. 

 Trävirkets användning var naturligtvis denna tid mycket inskränkt. 



Den första verkliga skadegörelse, som gjordes på öns skogar, in 

 träffade egendomligt nog vid kristendomens införande därstädes, omkring 

 är 1125,' då den bekante SiGURD JORSALAFARAR med eld och svärd 

 sökte omvända de hedniska »önningarne»; härvid förhärjades stora sträo 

 kor av skogarna med brand för att driva ut de inbyggare, som gömt 

 sig därstädes för att undkomma den mordiske »aposteln». 



Därefter minskades Ölands sk'->gstillgångar successivt. I slutet av 1200 

 talet fick Oland åter kännas vid brand och plundi ing under de inbördes 

 fejderna mellan Folkungarna, och efter Nyköpings gästabud i början av 

 1300-talet förhärjades ön liksom de flesta andra landskap, varvid en 

 stor del av skogstrakterna fullständigt förintades. 



Fördelningen mellan barr- och lövskog var vid denna tid ungefär 

 som nu. 



När år 1361 den danske konungen VALDEMAR anföll ön, uppbrändes 

 -äter en del byar och skogstrakter, och av denna alltsom oftast upp- 

 repade skadegörelse kan man förslå, att en del trakter, särskild söder 

 ut, som flera gånger kal lagts genom brand, slutligen blevo mer eller 

 mindre sterila och odugliga till skogsbörd. 



Ar 1362 pantsattes Öland till Hansaförbundet, vilket fann med sin 

 fördel förenligt att så mycket som möjligt utsuga landet och därifrån 

 utföra bl. a. en myckenhet skeppsbyggerivirke av ek utan att ägna minsta 

 tanke åt skogarnas bevarande. 



I mitten av 1400 talet avbrändes delar av trakten omkring Borgholm 

 och i början av 1500 talet stora sträckor pä mellersta Öland. Överhuvud 

 taget ledo öns skogar mycket under Kalmarunionen. 



Så vitt känt är, har norra spetsen av ön (Boda socken) märkligt nog 

 undgått större brandhärjning, ehuru den väl alltid varit don brännbaraste 

 trakten. Fiender hava visserligen en gång landat vid Örahamn (senare 

 Örbovik eller Grankullavik), men därvid gjordes ingen nämnvärd skada. 



Under GuSTAF Vasas regering var ön alldeles förskonad från fientkga 

 påhäNningar, och skogarna tillväxte under denna långa period ostört. 

 Denna för ölandsskogarna så g^da tid fortfor även under konungarna 

 Erik XIV och Johan IIF, vilken senare var så rädd om .<;kognrna, att han 

 .till byggnadsarbeten vid Borgholms slott lät taga virke från Sirömserums- 

 trakten på fastlandet. 



De-i enda större skada, som under denna tid tillfogades skogarna, in- 

 träffade, när danskarna under PEDER Skram år 15Ö3 landstego vid Otten- 

 by och delvis förstörde skogslunden där. 



