DE ÖLÄNDSKA SKOGARNAS HISTORIA OCH UTVECKLING 20^ 



Det mest anmärkningsvärda av det sagda synes vara, att då för tiden 



en sammanhängande skogstrakt sträckte sig från Borgholm till Smedby, 

 men att däremot mittlandet mellan Köping och Lenstad hade betydligt 

 mindre skogar än nu. 



Under mitten och senare hälften a\ 1700-talet minskades emellertid 

 skogarna avsevärt, och orsakerna härtill synas huvudsakligen hava varit 

 följande: 



i) De omfattande nybyggnader ä den massa ödeshemman, som upp- 

 kommit efter 17 10 års svära päst, vilken krävde inemot hälften av öns 

 invånare. Virkesätgången härtill var så oerhört stor, att statsmakterna 

 funno sig föranlåtna att i en Kungl. Förordning 1756 utfästa ett premium 

 av 20 års mantalsfrihet för den åbo, som byggde sina hus :w sten i 

 i stället för av trä. 



2) Salpetersjudningen, som var särdeles förödande för ekskogen; till 

 en enda panna åtgick pa en sommar mera än ett hundratal unga ekar. 



3) Kalkbränningen; i varje kalkugn åtgick per omgång, 2 dygn, minst 

 60 lass ved. Vilka följder detta skulle hava för öns knappa skogs- 

 tillgång, kan man lätt tänka sig. 



4) Omfattande underslev vid utsyningen från kronans allmänningar. Vid 

 denna tid funnos pä Öland 12 ordinarie och en hel del extra krono- 

 skogvaktare, av vilka de förre hade en obetydlig och de senare ingen 

 lön. Följden blev naturligtvis, att dessa, fÖr alt kunna livnära sig, dels 

 mot kontant erkänsla gåvo de utsyningsberättigade mera virke, än de 

 hade rätt tiil, och dels helt enkelt för egen räkning stämplade och sålde 

 skogsefifekter, så mycket mera som dessa skogvaktare, trots föreskrifterna 

 i en Kungl. förordning, behöUo slämpelyxoma hos sig året om i stället 

 för att inlämna dem til! jägmästaren. Det påstås, att dessa skogvaktare 

 kunde genom mutor och försäljning skaffa sig flera hundra kronor år- 

 ligen förutom de förmäner ^^in natura», som de kunde förbehålla sig. 



5) Rena skogsstölder, vilka denna tid florerade och bedrevos helt 

 öppet, särskilt vad beträttar barrskog och björk m. m.; ekskogen var 

 däremot tämligen fredad, enär straffet för åverkan härä var mycket 

 kännbart. 



6) Omåttligt byggande av väderkvarnar. Det fanns dä byar med 

 dubbelt så många kvarnar som hemmansägare, och det var särskilt eken 

 på egna marker, som härvid var utsatt för förödelse. 



1 början av i80Q-talet tillämpades en något förbättrad skogsskötsel a 

 såväl statens som enskildes skogar, och redan pä 1820-talet hade de 



