DE ÖLÄNDSKA SKOGARNAS HISTORIA OCH UTVKCKLING 223 



utan loi' hugga skog, äpple- eller annat bärande träd: för brott häremot 

 skulle botas första och andra gången So daler, men om förseelsen 

 ytterligare upprepades, skulle den brottslige förvisas ur landet och dit 

 aldrig få återkomma vid äventyr av livsstraff; dock kunde han erhålla 

 konungens nåd i vissa fall/ Utom detta hårda straff stadgades för den, 

 som högg färsk ekgren, böter av lo daler för varje avhuggen gren. 

 Däremot medgåvos ölänningarna rätt att utskeppa sten. kalk. tjära och 

 trävirke (efter licens) pä egna farkoster, i första hand till Kalmar, men, 

 om där ej funnes köpare, till utrikes ort, dock närmare bestämt blott 

 Danmark och Tyskland. Denna >fria» utskeppning av särskilt tillåtet 

 virke gällde emellertid blott Åkerbo härad och Föra socken; det övriga 

 Öland fick endast rätt att idka sjöfart på Kalmar, men icke utrikes. 



Ovannämnda förmån av utrikes skeppsfart för norra delen av ön upp- 

 hävdes emellertid genom ett kungl. brev av den 12 mars 1640, varigenom 

 samtliga ölänningar fingo befallning att endast syssla med åkerbruk, 

 fiske och stenbrytning men ej skogsbruk, samt fingo utföra sina 

 produkter till Kalmar men ej annorstädes, vare sig utom eller inom 

 riket. 



Ar 1652 ansågs emellertid denna inskränkning allt för sträng och 

 hinderlig för ölänningarnas näringar, vadan 1640 års Kungl. Brev upp- 

 hävdes och ölänningarna åter fingo tillstånd att utföra varor till alla 

 orter inom landet, men icke till utlandet. 



Redan på riksdagen 1638 hade försports ett vaknande intresse föi 

 skogsfrågan, och sedan denna fråga varit uppe på riksdagarna 1642 och 

 1645, utkom rikets första skogsordning 1647 {22 mars). 



Denna skogsordning gällde för hela landet och innehöll bland annat, 

 att den, som med uppsåt anlade skogseld, skulle straftas med livets för- 

 lust samt skadeersättning utgå ur hans dödsbo så långt det räckte; hade 

 skogselden däremot uppkommit av våda. skulle halva skadan av den sk}4- 

 dige ersättas, och ansvarade härvid husbonde för sina barn och tjänare. 

 Med avseende på skogens skötsel innehöll förordningen, att skog ej fick 

 förstöras genom svedjning å platser, där marken var otjänlig till åker och 

 äng, men även om marken var därtill tjänlig men beväxt med timmer- 

 skog, fick marken under inga omständigheter svedjas.' 



Enligt den 16S1 utgivna husesyneförordningen stadgades, att vid syn 

 å krono- och skattejord skulle även skogen besiktigas för att utröna, 

 huru den hanterades. I en Kungl. resolution den 9 mars 1689 stadgades, 



* Om kronobetjäningen nedtystade brott blev det dubbel plikt mot förbrjtaren. men lands- 

 hövdingen i ty fall tredubbelt. 



- Se även: >K. Mjts ordning och stadga över allehanda bärande skogeträn i riket och 

 deras plantering den 22 mars 1647.» 



