224 UNO DANIELSON 



att den skog, som skulle få fällas, måste å marken utmärkas och med 

 hammare stämplas av jägeribetjäningen. 



I ett Kungl. brev den 4 maj 1681 föreskrev konung Karl XI vissa 

 regler för skogsskötseln på Öland, nämligen att vid avverkning skulle 

 hälst tagas de träd, som stodo enstaka, och fanns småskog omkring 

 träden, anbefalldes den största försiktighet vid fällandet; var småskogen 

 mycket tät och vacker, skulle först de grövsta grenarna på träden av- 

 huggas och bortsläpas, innan fällning fick ske. Den sålunda avkvistade 

 stammen gjorde givetvis föga skada på plant- eller ungskogen. 



Emellertid blevo dessa regler föga effektiva, då ölänningarna, som 

 funno stadgandet synnerligen kränkande, gjorde allt för att kringå det- 

 samma, trots det att konung Karl hotade dem med »kunglig onåd och 

 straff» för överträdelser. För att ytterligare visa sitt misshag började 

 allmogen jaga och skjuta det konungen förbehållna viltet på ön. 



På inrådan av landshövding Gyllenpistol i Kalmar förbjöds den 23 

 oktober 1694 ^^ betning med hästar, oxar och kor inom den inhägnade 

 »Ottenby lund», då det visat sig, att beteskreaturen genom avbitning och 

 förtrampning av de uppspirade plantorna alldeles äventyrade skogens 

 framtida bestånd. Muren omkring lunden skulle iordningställas och för- 

 bättras av de allmogemän, som blivit sakfällda för olovlig avverkning. 



Den av Karl XI företagna »reduktionen» berörde Ölands skogar 

 så tillvida, att egendomen Rälla indrogs till kronan. Rälla hade förut 

 i alla tider varit kungsladugård men bortgivits av drottning KRISTINA till 

 någon gunstling. 



1700-talet var med avseende å stadgar för skogsskötseln på Öland 

 synnerligen magert. 



17 1 6 den 20 okt. och 1722 den 10 oktober utkommo emellertid Kungl. 

 brev, vari stadgades s. k. »dulgaböter», d. v. s. böter för alla träd, som 

 olovligen huggits, och där ej åverkaren kunnat upptäckas; dessa böter 

 fingo erläggas av det härad eller »mot», där avverkningen skett, samt 

 stego vissa år till flera tusen daler silvermynt. En starkt bidragande 

 orsak till att böterna blevo så stora, kan nog sökas däri, att jägeri- 

 betjäningen, som hade skyldighet att stämpla allt, som finge avverkas, 

 stundom genom slarv underlät att slå på rotstämpel, vadan sedan, när 

 undersökning verkställdes, häradet eller mötet fick det tvivelaktiga nöjet 

 att bota för alla de stubbar, som jägeribetjänte genom slarv behagat 

 lämna omärkta. 



Fördelningen av dessa böter var mycket märklig, ty i stället för att 

 användas till något allmännyttigt ändamål, fördelades de så, att hov- 

 jägarna fingo -/j och jägmästaren i orten 7s> och härav förklaras de 

 många glömda rotstämplarna, vilka blevo särskilt många de år, då någon 



