244 UNO DANIELSON 



så illa var det väl dess bättre ej, men denna kanske väl starka svart- 

 målning hade det goda med sig, att den från södra Öland härstam- 

 mande idén om en särskild skogslag ånyo vaknade till liv med för- 

 nyad styrka. 



En motion häruti inlämnades till landstinget, dock med den avvikelsen 

 från förslaget av 1875, att nu föreslogs en separatlagstiftning icke blott 

 för Öland utan för hela landstingsområdet. Efter omarbetning inom lands- 

 tinget framlades förslaget år i88q och innehöll i huvudsak, 



att skogsmark skulle såsom sådan bibehållas, 



att^ om markägaren ej sörjde för återväxt genom fröträd, kvarlämnad 

 ungskog eller kvarstående plantor, skulle han vara skyldig återplantera 

 skog, så fort ske kunde, vid äventyr att, om han underlät detta, skogen 

 skulle kunna ställas under förbud för avverkning, till dess de fordrade 

 åtgärderna voro fullgjorda, och 



att uppsikten å lagens efterlevnad skulle tillkomma av socknarna sär- 

 skilt utsedda tillsyningsmän. 



Hushållningssällskapet, som hördes över förslaget, tillstyrkte detsamma, 

 ehuru det ansåg, att man borde giva en något mildare form däråt. 



Emellertid inlämnade landstinget förslaget till Kungl. Maj:t. iSgo till 

 prövning och behandling. 



Det dröjde dock två år, innan någonting hördes av, då till sist genom 

 ett nåd. brev den 27 maj 1892 framställningen helt kort avslogs. 



Hushållningssällskapets verksamhet för skogsodlingens främjande ökades 

 under denna tid avsevärt. 



I allmänhet voro två skogsplantörer anställda under kulturtiden, såsom 

 förut under direkt uppsikt av skogsingenjören. Denne gjorde tvenne 

 bittra erfarenheter under åren 1885 och 1889, för det första att även 

 med mycken omsorg utförda höstplanteringar i regel voro dömda till 

 undergång, och för det andra att vackra och vällyckade kulturer helt 

 plötsligt kunde dö utan synbar orsak, men att det vid närmare under- 

 sökning visade sig, att ållonborren orsakat skadan; till botemedel härför 

 förordade han användning av 2 äriga omskolade tallplantor, men detta 

 visade sig icke i praktiken motsvara förväntningarna. 



Skogkulturerna voro för övrigt under denna period utsatta för två 

 svära förödelser, dels 1886 en synnerligen stark torka, som till och med 

 dödade 7 ä 8-åriga al- och granplantor å vissa trakter, särskilt sådana 

 med fuktigt och sankt läge, och dels vintern 1887 — 88, då mycken snö 

 föll och lade sig i kompakta drivor över plantbestånden samt antingen 

 avbröt stammarna eller ock genom snömassans hoppressning lösryckte 

 grenarna från stammarna, sä att kärnan låg bar. 



Ar 1882 hade hushållningssällskapet glädjen att få utdela den första pre- 



