(1119) OM TALLEXS KXÄCKESJUKA 307 



människan ju ej annat att göra än att vid kulturen tillgripa det efter 

 förhållandena bäst lämpade trädslaget. Att i dylika fall, såsom här skett, 

 på för tall- eller barrblandskog lämpad mark tillgripa biandsådd ax- 

 tall och gran kan ej nog varmt rekommenderas, så snart fara kan an- 

 ses föreliga för hemsökelse av knäckesjuksepidemi. Om vid tidig, elak- 

 artad svamphärjning tallen blir dömd till mer eller mindre fullständig 

 undergång — vilket dess bättre mera sällan torde vara fallet — får gra- 

 nen bliva det räddande trädslaget. 



Då fara för knäckesjuka föreligger, böra helt naturligt stora och öp- 

 pet liggande hyggen om möjligt undvikas.^ A mindre hyggen i skyd- 

 dat läge äro betingelserna för smittans spridande relativt små. Såsom 

 exempel härpå kan det frän Lyrestads kyrkoherdeboställes skog om 

 nämnda knäckesjuksangreppet anföras. Från den enda aspgrupp, som 

 här kunde uppletas, mitt ute på det 1912 rutsådda hygget, hade knäcke- 

 sjuka spritt sig på tallplantorna närmast asparna, men endast några få 

 m bort; redan på en 10 — -20 m:s avstånd från de låga rotskottsasparna 

 stodo tallplantorna i regel fullständigt fria från varje angrepp. Från de 

 låga asparna ha här bladen ej kunnat spridas nämnvärt ut över kultu- 

 ren, detta hälst som en ymnig, högväxt markvegetation — i främsta rum- 

 met bildad av Epilobiu))i angustifoliu)n (jmf. hg. 28) — även efter ner- 

 vissnandet utgjort ett verksamt hinder för desammas kringförande utefter 

 marken, och hyggets relativt obetydliga storlek har ej tillåtit vindarna 

 få ett för bladens kringförande nödvändigt spelrum, åtminstone ej till- 

 närmelsevis jämförligt med det å \"ellervattnet-fältet. 



^ A. Wahlgren, Skogs5kötsel. Stockholm 1914, sid. 42S, förordar också >att å trakter, 

 där svampen allmänt förekommer, undvika stora hyggen och föredraga biandbestånd framför 

 rena tallbestånd samtidigt som aspen kraftigt efterhålles». Att till förebyggande av svam- 

 pens uppträdande hålla kulturfalten och angränsande områden fria frän asp anser WAHLGREN 

 dock i och for sig »ingalunda betryggande». Med kännedom om J/<?/£7»j/Jor«-basidiesporernas 

 inskränkta spridning får man ju dock en annan uppfattning. Kan man hålla aspen 

 borta från kulturtalten och deras närmaste omgi\Tiing, är detta en fullt betryggande åtgärd, 

 en radikalåtgärd, som dock dess bättre långt ifrån alltid behöver tillgripas för ett i prakti- 

 ken lyckosamt förhindrande av sjukdomen 



