TALLBOCKEN (MONOCHAMUS SUTOR L.) 353 



ungefär samma längd och bredd; de följande avsmalna så småningom 

 och det sista eller io:de är mycket litet. 



Gångvårtornas utseende framgår av fig. 3 b; de bära små halvklot- 

 formiga upphöjningar, ordnade i tvä koncentriska, smala ovaler, vilka på 

 utsidan omgivas av ett par halvcirkelformiga rader av liknande upp- 

 höjningar. Den av Hexriksex (fig. 68 s. 96) för J/. sarior avbildade 

 längsfäran saknas hos tallbockens larv. 



Tidigare uppgifter om tallbockens biologi. 



Den enda uppgift om tallbockens levnads.sätt, som man finner i den 

 svenska litteraturen, står i Holmgren'S handbok, i vilken det uppgives : 

 > Förekommer allmänt i våra barrskogar, men är föga skadlig.» Detta 

 visar omedelbart, att Holmgrex ej kände till artens levnadssätt, ty då 

 skulle han ej ha kunnat fälla ett dylikt omdöme. 



I mitt arbete »Sveriges skogsinsekter» framhöll jag (s. 55), att artens 

 levnadssätt sannolikt överensstämde med närstående arters, vilkas larver 

 som yngre leva i vedens yta, men sedermera tränga djupt in i densamma. 



En undersökning av den utländska litteraturen visar, att även i denna 

 uppgifterna om såväl tallbocken som den närstående arten, j\I. sartor 

 Fabr. äro synnerligen sparsamma. 



Om båda arterna uppgives det oriktigt, att de äro exklusiva granin- 

 sekter. Altum (s. 345 — 346) fann dem talrikt i Tyroler- och de Bayerska 

 alperna, ända till 1,500 m. ö. h., och Fleischer (s. 39) omtalar, att 

 de uppträdde i stort antal vid de stora barkborrehärjningarna på 1870- 

 talet i Böhmen och Bayern. XöRDLINGER (s. 42) fann dem i Tyrolen 

 i juni och juU läggande ägg på granar. Fleischer beskriver gångarna 

 såsom liknande den allmänna barkbockens ehuru betydligt bredare, under 

 det att såväl JUDEICH-NlTSCHE som XCSSLIX förmoda, att gångarna likna 

 den av Perris (s. 467—468) beskrivna artens M. galloprovincialis Oliv. 

 vilken särskilt i södra Frankrike anfaller bergtallen, men är utpräglat 

 sekundär. 



Även He^s (s. 301) uttrycker sig tämligen obestämt ifråga om gån- 

 garnas utseende: Die breiten Larvengänge verlaufen zunächst an der 

 Grenze zwischen Rinde und Holz; dann dringen sie in letzteres ein.» 



Vidare kan nämnas, att Barbey (s. 91) omnämner arten såväl frän 

 Jura-bcrgen som från Alperna och uttryckligen framhåller, att den endast 

 angriper murkna stammar. 



Den enda bestämda uppgift om tallbockens skadegörelse, som finnes, 

 härstammar frän Wachtl (ALTU.\r s. 345), som i en katalog över 

 ärkehärtig Albrechts samlingar vid världsutställningen i Wien omtalar, 

 att arten är en av de farligaste skadeinsekterna på granen i skogarna 



