386 UNO WALLMO 



i försumpnings och skogsavdikningsfrågorna, pekade i rätt riktning. För 

 egen del har jag alltså genom HOMÉNS berörda arbete fått, så att säga, 

 vatten på min kvarn. 



Melin påpekar i sitt nyssnämnda arbete bl. a. att frågan om myrmar- 

 kerna som skogsmark under de två sista decennierna ofta varit under 

 debatt i litteraturen. Han fördelar uppfattningarna, som i vårt land 

 kommit till synes, på tre grupper. Jag ber att få läsa upp, vad han 

 säger härutinnan: 



»De uppfattningar, som i vårt land framkommit, kunna för överskådlighetens 

 skull lämpligen fördelas på tre grupper: 



i) De flesta kärrmarker bliva efter torrläggning god skogsmark, flertalet 

 mossmarker däremot ej ; de förra kunna därför i allmänhet med framgång 

 avdikas för skogsbörd, de senare böra lämnas utan avseende. Ungefär denna 

 åskådning framträder hos Olofsson och Nordlund (1898), Halldin och 

 Welander (1904), Welander (1906), Ekman (1907), Haglund (191 1), Hes- 

 selman (19 i 2), Grenander (i 91 2) och Lundberg (1914). 



Haglund kommer efter en resa i Västerbotten till det resultatet angående 

 »starrmyren» (Tolfs terminologi), att den så småningom blir skogbeväxt, ehuru 

 det dröjer tämligen lång tid; angående »de typiska mossarna», att dessa knap- 

 past lämpa sig för skogsbörd, enär de varken visa föryngring eller ökad till- 

 växt av gamla marbuskar. 



Enligt Grenander ha skilda starrtorvarter olika produktionsförmåga, var- 

 för om dem ej något allmänt omdöme kan lämnas, »vitmöss-» och »duntorv» 

 (sannolikt i stort sett Fuscinn- och Vaginatu)n-\wo'i%\.ox\ enligt min terminologi) 

 kunna icke producera skog, sannolikt ej heller »tuvsävmyrarnas» (de Scirpus 

 caspitosm- rika Papillosnm-xno^Sdsn^s enligt min terminologi) torv. 



2) Kärrmarkerna kunna producera växtlig skog; med avseende på moss- 

 markerna (särskilt högmossarna) lämnas frågan öppen, eller framhålles möj- 

 lighet av ett gynnsamt resultat efter avdikning. Till denna grupp kunna räk- 

 nas ToLF (1900), Linnér (1900) samt Fredenberg, Linnér och Ouchter- 

 LONY (1900); med någon modifikation även af Zellén (1903) och Gyllen- 

 krok (1904). Den refererade uppfattningen får uttryck hos Linnér (1900) 

 på följande sätt: »Somliga anse, att högmossarna icke kunna ersätta de å de- 

 samma nedlagda kostnaderna. De försök, som blifvit gjorda med afdikning 

 af högmossar, äro dock antingen af för ung dato för att man däraf skall 

 våga draga några bestämda slutsatser eller, där dikningens ålder skulle kunna 

 därtill berättiga, har afdikningen blifvit så ofullständigt utförd, att man af 

 resultatet ej kan bilda sig något bestämdt omdöme härom.» 



3) Såväl kärr- som mossmarker bliva efter torrläggningen god skogsmark. 

 Man finner denna uppfattning endast hos Fr. Kempe (1900), som, stödd på 

 praktisk erfarenhet, kan om myrmarkerna uttala: »Och denna har dock af 

 alla våra marker den största alstringsförmågan, när den en gång blir torr- 

 lagd. Flera exempel finnas härpå, och jag vågar påstå, att så godt som all 

 myr kan göras skogbärande. » 



Doktor Frans Kempe har möjligen rätt i, att nästan all myrmark 

 i stort sett kan göras skogbärande, även hög- och vitmossarna, obe- 

 roende av vitmosstäckets djup. Men då återstår frågan: Ar det i 



