VAR SKOGSAVDIKXINGSPOLITIK 395 



stipulerades ofta som villkor, att det endast fick användas såsom dricksvatten 

 eller för annat dylikt ändamål. 



Från Skåne har jag en likartad erfarenhet. För några år sedan avdikades 

 en liten granskog med en ungefärlig ytvidd av loo tid, varav en stor del 

 bestod av kärr och mossar. Kort förut hade omfattande skogsodlingar verk- 

 ställts. Lönen för den grundligt utförda avdikningen bestod däri, att så 

 gott som alla plantor torkade bort. A de kvarlevande liksom å äldre träd 

 visade sig tillväxten i hög grad tillbakasatt. 



I skogarna finnas dels områden, som lida utav överskott, och dels områden, 

 som lida av brist på vatten. Enligt mitt förmenande måste det vara skogs- 

 mannens uppgift att fördela vattnet mellan dessa, så att de, som hava över- 

 skott, lämna ifrån sig detta till dem. som hava brist. Jag tror, att vi sett 

 litet ensidigt på denna uppgift, vilket återspeglas däri, att vi jämt tala om av- 

 dikningsfrågor och ej om vattenhushållningsfrägor. 



Jägmästare M. Carlgren: Överjägmästare Wallmo varnade för en överdriven 

 avdikning av våra försumpade marker särskilt med hänsyn till den fara, som 

 en fullständig och allmän avdikning skulle hava för vår vattenhushållning. 



Ett av argumenten härvid utgjordes av några siftror, som voro meddelade 

 av HoMÉx och som jämförde avdunstningen från mo och kärrmark. Det 

 nämndes icke av föredragshållaren, huruvida mon var skogbe^'uxen eller kal. 

 Att kärret var kalt, förstod man däremot. Sedermera medgav dock över- 

 jägmästare Wallmo, att saken ställde sig annorlunda, när markerna voro be- 

 växta med skog, än när de voro kala. Xär de voro beklädda med skog, 

 avdunstade de rikligt med vatten och då borde faran för en icke önskvärd 

 minskning i avdunstningen vara förs\'unnen. Man bör dika myrarna, så att 

 de komma att bära skog. Föredragshållaren betonade själv, att skall man ge 

 sig in på dikning, man måste göra det så fullständigt, att skog verkligen 

 kommer; ty eljest är det humbug och ingenting bevänt därmed Den gjorda 

 jämförelsen i avdunstningshänseende be%"isar alltså ingenting. Men icke lörty 

 gjorde överjägmästare Wallmo den gamla uppdelningen: låt oss dika kärren, 

 men låt oss lämna mossarna ät sitt öde tills vidare. Xågot rationellt skäl för 

 en sådan uppdelning gav han icke. Om vi hade fått veta litet mera. av vad 

 som stod i doktor Melins bok, hade föredragshållaren kunnat upplysa om, 

 att där göres sannolikt, att vi fa lov att reWdera den gamla uppfattningen. 

 Den nämligen, att växtlig skog bara kan komma på ^"issa myrtyper, men att 

 andra äro dödsdömda i det avseendet. Doktor Melix har tmdersökt själv- 

 dräneringar bärande växtlig skog, gjorda av naturen, och funnit, att substratet 

 där bildats i många fall av de sämsta myrtyperna, de som vanligen bliva 

 utdömda, alltså när det gäller utdikning. Detta resultat pekar onekligen därhän, 

 att man icke får vara alltför säker på, vilka myrar som löna sig att dika 

 eller ej. 



Ja, det finns en annan indelningsgrund, som jag tror man i praktiken 

 kommer att följa. Jag tror. att man icke behöver frukta någon överdriven 

 dikning för närvarande, ty kostnaderna äro så stora, att man knappast nu 

 kan bedriva ett sådant framtidsarbete, som en mer allmän dikningsplan rnåste 

 innebära. Xär tiderna åter bliva normala, kommer dikningen att börja igen, 

 men då ligger det i sakens natur, att man måste ingripa på de myrar, lare 

 sig mossar elUr kärr, som icke äro allt för djupa, och som hava goda avrinnings- 

 förhållanden, och i första hand inskränka sig att skära igenom de stora kal- 



