396 DISKUSSION 



myrarna med nödiga avlopp. Det kanske icke kan vara så förnuftigt att 

 i första hand kasta sig in på de stora kalmyrarna, där man vet, att för- 

 yngringen är svår och försiggår långsamt. 



Jag nämnde ordet föryngring. Det är något, som erbjuder de största 

 svårigheterna på detta område, vilka man ännu ej lärt sig över\inna; och i det 

 fallet ha nog icke kärren visat sig lättare än mossarna. Det finns tvärtom 

 vissa mosstyper, där föryngringen tyckes försiggå lättare än på kärren. 



Jag tror sålunda, att en sådan varning, som den ärade föredragshållaren 

 uttalade, är ganska obehövlig. Han menade även, att, när man sysslar med 

 dikning, man får användning icke för sin passion, men väl och uteslutande 

 förståndet. Jag tror, att det, lika väl som i fråga om kärlek, är nyttigt att 

 taga både det ena och andra till hjälp. Det finnes så mycken likgiltighet 

 på skogsdikningens område, att litet passion på sina ställen icke skadar. 



Överjägmästare U. Wallmo: Den siste ärade talaren framställde en fråga, 

 huru det förhöll sig med den av Homén omnämnda sandmon, där under- 

 sökningar i avdunstningshänseende företagits, om den var kal eller skog- 

 bärande. Den var nog kal, ty, som vi hörde, om den varit beklädd med 

 kraftig skog, så hade avdunstningen därigenom varit lika stor eller större än 

 ifrån myrmarken. Den siste ärade talaren berörde även, att jag icke till- 

 räckligt noga definierat de resultat, till vilka Melin kommit i sin nyssnämnda 

 bok. Jag kan säga, att genom Melins lärorika bok går en stark ström av 

 optimism, en stor, optimistisk — om jag så får säga — Kempeansk anda. 

 Han säger visserligen, att vi kunna avdika alla våra myrmarker och göra dem 

 skogsproducerande, men han säger icke, att vi böra göra det. 



Den siste ärade talaren ansåg även, att en varning att gå för kraftigt till 

 väga vid våra dikningar var alldeles obehövlig. Det är givet, att under ett 

 år sådant som i år vi icke kunna kosta på våra mossar så mycket. Men 

 frågan gäller icke stunden, utan det gäller att draga upp konturerna för vår 

 blivande skogsavdikningspolitik, och därför fordras, som jag nyss framhöll, 

 mycket tidsödande och noggranna undersökningar i mänga avseenden. Det 

 var för att framhålla detta, som jag i dag här tagit till orda. Här gäller 

 icke att bestämma för stunden, utan här gäller det en stor framtidsfråga. 



Direktör J. A. Fjällbäck*, Stockholm: Jag skall be få framhålla, att er- 

 farenheten är den bästa läromästaren i denna fråga. I Lidaåns övre lopp 

 avtappades åren 65 — 70 omkring 4,000 tunnland. Denna avtappning av 

 mossar och kärr förvandlade trakten ifrån en mycket fattig, kal och eländig 

 trakt till en välbärgad bygd. På de förut kala svältorna växer nu kraftig 

 skog efter ihärdigt arbete av länsjägmästare Olén och andra. Jag anser det 

 vara omöjligt att komma fram med någon generell regel i detta fall och tror, 

 att det är en överflödig gärning att varna folk för att dika ut kärr och mossar. 

 Det vore bestämt lika farligt, som att varna dem för att plantera skog på de 

 kala markerna. Jag äger ett ställe i södra Småland, i närheten av Hallands- 

 gränsen. Där borde vara ett varmt och härligt klimat, men fjällbjörken växer 

 där frodigare än jag någonsin sett uppe i lappmarken. För ett tjugotal år 

 sedan hava skogarna nedhuggits och vitmossan växer nu upp över markerna. 

 Därest man icke vidtager åtgärder för att avstänga vitmossans tillväxt, dröjer 

 det endast en kort tid, innan vitmossan täcker största delen av den gamla 

 skogsmarken. Gräver man i dessa mossar, så finner man spår efter skogs- 

 mark i flera lager över varandra. Marken består här till största delen av 



