VAR SKOCtSAVDIKNINGSPOLITIK 397 



mossar och några småsjöar, ungefär - , mossar och kärr och ^/, fast mark. 

 Denna tredjedel kommer att försvinna ganska hastigt på grund av vitmossans 

 tillväxt, därest man icke dikar bort vattnet. Ifrån Alvsborgs län har jag 

 exempel på, att å mossmarker, som man förut icke kunnat odla, björken har 

 gått fram och förvandlat marken på ett rent förvånansvärt sätt efter dikningen. 

 I fråga om lärken ber jag få framhålla, vad jag förut nämnt om min gård i 

 södra Småland, som förut varit prästgård. Staten planterade furu, lärk och 

 gran för 35 år sedan. Fröet till furu och lärk var utländskt, och träden äro 

 nu döda eller döende. Marken och klimatet tycks vara för hårt för lärken 

 att gå fram i. T. o. m. omkring det gamla pastorsboställets trädgård hade 

 man planterat lärk tillsammans med gran som skydd omkring trädgården. Lärk- 

 träden äro döda. I många bygder i Västergötland har man gjort försök med 

 lärk och även i Småland. Där har den samtidigt planterade granen utvecklat 

 sig synnerligen bra i det hårda klimatet, och de rader av gran, som man kan 

 få se där, äro utomordentligt vackra, under det att furen och lärken ha dött 

 bort. Man kan icke uttala sig pä så sätt, att man säger, att för hela Sveriges 

 rike man måste spara vattnet. Det finns platser, där vitmossan under starka 

 vintrar fr}-ser till isklumpar, som ligga kvar ända till midsommar. Då förstår 

 man, huru lätt frosten skall gå fram. Jag sådde förlidet år åttahundra kilo- 

 gram havre på ett sådant ställe, men första veckan i juli var frosten framme 

 och förstörde den, så att skörden endast blev 300 kg. I vad mån isklum- 

 parna i mossarna bidragit härtill, vill jag icke yttra mig om. 



Friherre Fr. von Essen: Jag ber få }'ttra några ord. Jag har icke haft 

 någon erfarenhet i den riktning, som blivit framställd av herr överjägmästaren, 

 men jag har haft tillräckligt med praktisk erfarenhet. Redan år 1859 besåg 

 jag en del rätt stora egendomar, och där pågingo redan då arbeten med att 

 avdika mossar och att sätta skogen i bättre skick. Om man nu skulle avstå 

 ifrån detta för att bibehålla större grad av fuktighet och därigenom få neder- 

 börd, skulle man uppoftra skogarnas tillväxt, och det skulle snart medföra 

 sämre inkomster. Jag vet icke, hur det går med fuktigheten på de stora 

 åkerarealerna i Skåne, där det icke förekommer några kärr och mossar, utan 

 det endast finns åkerareal på tusentals tunnland, som dikas mycket noggrannt. 

 Saknas det tillräcklig fuktighet? Jag har icke hört några klagomål häröver. 

 Jag vågar icke diskutera med den ärade föredragshållaren med avseende å 

 det vetenskapliga. Det vore intressant, om det kunde visa sig, att dessa 

 åsikter kunde vinna framgång, men då få vi avstå ifrån att få någon om- 

 växling i våra skogsmarker. Jag har sett avdikningar, som företagits i Norr- 

 land i trakten mellan Loisavasa och Arvidsjaur uppåt norska gränsen, som 

 blivit mycket bärande, såväl av säd som gräs. Litet var har väl sett, huru 

 det ser ut i Norrbotten, särskilt mellan stationen Polcirkeln och Gellivare. 

 Om man går omkring där, ser man oerhörda sankmarker, som ligga utan 

 förmåga att bära någonting. Där har mycket blivit gjort, men det är dock 

 ingenting mot vad, som kan och bör göras. 



Det är alldeles nödvändigt att hava högmossarna uppdikade för att kunna 

 få verkligt god torv. Detta är för vårt land en fråga, som kanske icke nu 

 har så stort intresse som förut, men vår bränntorv kommer att få en mycket 

 stor betydelse i framtiden, därom är jag fullkomligt övertygad. 



Jag vågar icke motsätta mig den vetenskapliga undersökningen och de rön 

 därav, som nu framhållits, och som ytterligare komma att uppnås, men, innan 



2 7- Sko^szu^rdsforenhig^ens Tidskri/t igiS. Serien A. 



