398 DISKUSSION 



man är fullt säker på betydelsen och nyttan av att låta bli att dika, så är 

 det farligt att ingiva allmänheten den föreställningen, att det icke är bra att 

 dika. 



Överjägmästare U. Wallmo: Den siste ärade talaren nämnde, att det var 

 god avdunstning i t. ex. Skåne och Östergötland, ehuru det icke fanns några 

 myrmarker där. Jag framhöll ju i mitt föredrag, att avdunstningen från åkern 

 är lika stor som ifrån myrmarkerna. Den näst siste talaren frågade, huruvida 

 man icke skulle hava rättighet att genom avdikning begränsa en mosse, så 

 att den icke växte ut över den naturliga skogsmarken. Detta är väl dock 

 en naturhg och självklar sak, och ingen finns väl, som vill sätta sig emot en 

 dylik dikning. 



Jag kunde ju hava sagt redan på förhand, att när man försöker få en ut- 

 redning till stånd och gör sitt bästa därvidlag, det alltid skall misstolkas och 

 vridas till höger och vänster. Här har det icke varit fråga om — jag be- 

 tonade det flera gånger i mitt föredrag — att göra något uttalande om, att 

 vi skola låta bli att dika, utan här gäller det endast att få en utredning till 

 stånd. Vi skola väga fördelar och olägenheter mot varandra. Skola vi draga 

 fram olägenheterna, måste vi naturligtvis nämna alla olägenheter, som finnas, 

 även om de äro små, och även om det gäller en sådan sak, som framkom- 

 ligheten över våra myrmarker. På samma sätt när det gäller fördelarna; vi 

 måste taga med alla fördelarna. Det är detta, som varit avsikten med mitt 

 inledande föredrag, och jag betonar ännu en gång, att det endast avsett att 

 fästa uppmärksamheten på, att det icke blott finns fördelar med skogsavdik- 

 ningen såsom hittills kritiklöst trötts, utan även att det kan vara olägenheter 

 förbundna med densamma, som kunna mana till viss försiktighet, tills frågan 

 blivit vetenskapligt utredd. 



Lektor I. A. Amilon: En föregående talare har påpekat, att vad som 

 gäller för Skåne icke behöver gälla för Norrland. Att detta är alldeles rik- 

 tigt, torde ingen vilja bestrida. Vårt »avlånga» land är för vidsträckt, för att 

 man skall kunna fastslå generella bestämmelser gällande för detsamma i dess 

 helhet. Mitt anförande avsåg ej heller att varna för dikning, utan att varna 

 för oklok vattenhushållning. 



Just nu meddelas det mig, att man inom Dalarnas största bolag dikat »bak- 

 länges», d. v. s. avlett vatten från en myr till en torr tallhed. Detta, som 

 tillkom mera på grund av en slump än som en följd utav eftertanke, verk- 

 ställdes för omkring 20 år sedan. På det område, som sålunda bevattnats, 

 har en koUossalt tät ungskog uppvuxit. Den står tät som en mur. Detta 

 tycker jag skulle kunna giva anledning till vissa reflektioner i vattenhushåll- 

 ningsfrågan. 



