400 H. KYLIN OCH G. SAMUELSSON 



ligen överskattades de olika arternas absoluta täckningsgrad även för arter 

 med högre frekvens, men i fråga om deras relativa täckningsgrad i för- 

 hållande till varandra erhölls ett resultat, som icke i alltför hög grad avvek 

 från det, som framgick genom användande av den exaktare metod, som sam- 

 tidigt användes.» För detta påstående finnes enligt Lagerberg icke mycken 

 fog, vilket han söker visa genom att ur vår tab. i uttaga siffrorna för Afie- 

 mo7ie iiemorosa, A. hepatica och Paris (piacirifolia, som den 2 juni betecknats 

 såsom resp. riklig, strödd och strödd. »De två sistnämnda skulle alltså vara 

 ur täckningssynpunkt jämbördiga. Arealprocenterna, resp. 9,3 och 4,0 visa 

 dock hän på, att den senare täcker mindre än hälften av den förras areal.» 

 Denna slutsats är icke hållbar. Oavsett alla eventuella mätningsfel ur varia- 

 tionsstatistisk synpunkt, så underskattas alltid arealprocenten efter Lager- 

 bergs metod och i högre grad för lägre procenter. I det föreliggande fallet 

 kan enligt vårt primärmaterial ända till 3,6 arealprocent på detta sätt vara 

 borttappade för Paris, medan motsvarande siffra för Anemonr utgör högst 2. 

 Det sannolika uppskattningsfelet är naturligen mindre, men klart är, att man 

 ej får tillerkänna de upptaxerade arealprocenterna absolut giltighet ens för 

 de mätta smårutorna. Betänker man dessutom, att den KuLT'ska ymnighets- 

 graden ji strödd» rent teoretiskt innesluter en latitud mellan 16,7 och 33,3 areal- 

 procent, så inser man det oberättigade i Lagerbergs slutsats om den relativa 

 täckningsgraden. Detsamma gäller vad han anfört om förhållandet mellan 

 Paris qiiadrifolia och Anemone nemorosa. Här medger den HuLT'ska ymnighets- 

 beteckningen en proportion liggande mellan ^^ och i, den LAGERBERG'ska mellan 

 ^/g och Y,, vadan gränsvärdena sammanfalla. Att hans metod här i alla hän- 

 delser ger tillförlitligare resultat ligger i öppen dag. 



Av Lagerbergs övriga erinringar mot mina synpunkter skall jag här endast 

 upptaga ett par till behandling. Vid de andra behöver jag så mycket 

 mindre uppehålla mig, som han i flera fall icke kunnat skilja på kritiken av 

 sin och Raunklers metod. Mina skäl äro redan förut så klart framlagda, 

 att ett vidare meningsutbyte torde vara meningslöst. Mina medgivanden åt de 

 förtjänster, som jag erkänner i Lagerbergs metod, har jag också framhållit. 

 Likaså har jag tydligt erkänt vissa brister i den HuLT'ska metoden även i 

 dess av mig tillämpade form. 



I vår förra uppsats meddelade jag några synpunkter om de i viss mån olika 

 fordringar, man måste ställa, om en beståndsanalys avser blott och bart att 

 återge en provytas vegetation, eller om man vill träffa en verklig synekologisk 

 enhet. Särskilt ville jag visa, att Raunkl^rs och Lagerbergs metoder i senare 

 fallet knappast kunde konsekvent och objektivt användas, om ej resultatet skulle 

 äventyras. Detta vill nu Lagerberg bestrida och bifogar bl. a. en hel del 

 uttalanden om associationsbegreppet och i samband härmed stående frågor. 

 Oaktat dessa delvis falla vid sidan av det föreliggande ämnet, anser jag mig 

 icke kunna alldeles förbigå dem, så mycket mera som även dessa frågor ha 

 den största betydelse inom skogsbotaniken. Endast i största korthet kan jag 

 beröra dem. I övrigt vill jag hänvisa till min uppsats om »Den ekologiska 

 växtgeografiens enheter» (Sv. Bot. Tidskr. Bd to. 1916), där jag framlagt 

 min ställning till hithörande principfrågor så tydligt, som detta med hänsyn 

 till det föreliggande svåra ämnet torde vara möjligt. 



Lagerberg hyser en stor ringaktning för vad han kallar »ytliga, rent fysiog- 

 nomiska synpunkter», vilka »icke kunna göra anspråk på någon ledande plats 



